ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

20 вересня 2021 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 742/2535/19
Головуючий у першій інстанції - Бездідько В. М.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/113/21

Чернігівський апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Скрипки А.А. 
суддів: Онищенко О.І., Харечко Л.К.
секретар: Поклад Д.В.

сторони: 
позивач: ОСОБА_1 
відповідач: ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області у складі судді Бездідька В.М. від 16 грудня 2019 року, місце ухвалення рішення м.Прилуки, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, 

                             В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь 383 245 грн. 20 коп., з яких: 100 854 грн. - сума боргу, 282 391 грн. 20 коп. - сума пені за невиконання зобов`язання. Вимоги заявленого позову ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що між ним та відповідачем ОСОБА_2 існують договірні відносини, а саме, між ними було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач взяв у позику у позивача 3 900 доларів США, по курсу НБУ - 105 339 грн. Позивач вказував, що на підтвердження укладеного між сторонами договору позики відповідач надав ОСОБА_1 письмову розписку від 20.02.2019 року, зобов`язавшись при цьому повернути кошти до 20.06.2019 року. Відповідно до наданої позивачу відповідачем розписки, у разі прострочення виконання зобов`язання, ОСОБА_2 зобов`язувався повернути суму позики, сплативши при цьому штрафні санкції у вигляді 10% від простроченої суми за кожний день прострочення виконання зобов`язання. Оскільки відповідач не виконав умови договору позики, не повернувши грошові кошти, позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь суму боргу за договором позики у розмірі  383 245 грн. 20 коп.,  з  яких:  100 854  грн. - сума боргу, 282 391  грн. 20 коп. - сума пені за невиконання зобов`язання. Позивач також ставив питання про стягнення з відповідача на його користь понесені по справі судові витрати в розмірі 6 432 грн. 45 коп.

Заочним рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 16.12.2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення   боргу   за   договором   позики,  задоволено.  Судом  стягнуто  з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики в розмірі 383 245 грн. 20 коп.,  а також витрати, понесені по справі по справі: судовий збір в розмірі 3 832 грн. 45 коп. та витрати на правову допомогу в розмірі 2 600 грн., а всього: 389 677 грн. 65 коп.

Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 23.09.2020 року заяву представника ОСОБА_2 - адвоката Матвієнка В.М. про перегляд заочного рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області у справі №742/2535/19 від 16.12.2019 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати оскаржуване заочне рішення суду першої інстанції від 16.12.2019 року, та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог позову ОСОБА_1 . Доводи апеляційної скарги вказують, що оскаржуване заочне рішення суду першої інстанції від 16.12.2019 року є необґрунтованим, ухваленим судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначає, що він не був належним чином повідомлений судом першої інстанції про дату, час і місце судового засідання, оскільки працює далекобійником, і на час розгляду справи судом першої інстанції перебував за межами України. Доводи апеляційної скарги стверджують, що за даних обставин, суд першої інстанції необґрунтовано ухвалив 16.12.2019 року заочне рішення, оскільки відповідач не мав можливості надати відповідні пояснення суду на спростування вимог заявленого позову. Доводи апеляційної скарги вказують, що при розгляді даного спору по суті судом першої інстанції не було враховано наявність між сторонами спору трудових відносин. Доводи апеляційної скарги зазначають, що ОСОБА_2 працював у позивача водієм, у відповідача з причепа автомобіля було викрадено товарно-матеріальні цінності, на відшкодуванні яких наполягав ОСОБА_1 . Доводи апеляційної скарги стверджують, що письмовий договір позики не може бути достатнім доказом існування між сторонами правовідносин, які виникли із договору позики, та доказом отримання відповідачем коштів, оскільки розписка відповідача про отримання ним від позивача позики відсутня, а наявність у договорі позики формулювання про передачу 3 900 доларів США не свідчить про факт отримання позичальником даних коштів. Доводи апеляційної скарги вказують, що за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи із дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики та його умов. З посиланням на ч.2 статті 551 ЦК України, на правову позицію Конституційного суду України у справі №7-рп/2013 від 11.07.2013 року, апелянт зазначає, що розмір пені, визначений у спірній розписці за неналежне виконання зобов`язання перевищує розумні межі. Доводи апеляційної скарги стверджують, що спірна боргова розписка була написана під тиском з боку позивача, при цьому, відповідач при проведенні судом першої інстанції заочного розгляду даної справи був позбавлений права на призначення почеркознавчої експертизи, з метою доведення факту написання розписки у зв`язку з психологічним тиском на нього та погрозами застосування фізичної сили.           

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_2 у зв`язку із її безпідставністю, та залишити без змін обґрунтоване заочне рішення суду першої інстанції від 16.12.2019 року. 

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_2 та його представник - адвокат Матвієнко В.М. підтримали доводи та вимоги поданої апеляційної скарги.  
В    судовому    засіданні   апеляційного   суду   представник   позивача ОСОБА_1 - адвокат Коваленко О.Ю. просив залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_2 у зв`язку із її безпідставністю, та залишити без змін обґрунтоване заочне рішення суду першої інстанції від 16.12.2019 року.  

В судове засідання апеляційного суду позивач, належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду даної справи, не з`явився. Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Як вбачається із оригіналу розписки від 20.02.2018 року, підписаної ОСОБА_2 , яка міститься в матеріалах цивільної справи (а.с.125), ОСОБА_2 надав дану розписку ОСОБА_1 в тому, що 20.02.2018 року він отримав від позивача у позику на власні потреби 3 900 доларів США, що за курсом НБУ на день отримання позики становить 105 339 грн. Дану позику відповідач зобов`язався повернути до 20.06.2019 року. У разі прострочення повернення позики, ОСОБА_2 зобов`язався повернути кошти та сплатити штрафні санкції у вигляді 10 % від простроченої суми за кожний день прострочення. У вказаній розписці відповідачем зазначено, що дана розписка свідчить про укладення між сторонами договору позики, та підтверджує факт отримання ОСОБА_2 зазначених вище грошових коштів. При цьому, у розписці вказано, що розписка написана ОСОБА_2 добровільно, без погроз та насильства з боку ОСОБА_1 . У розписці ОСОБА_2 зазначив, що він не має претензій та зауважень з приводу отримання вказаних коштів та надання цієї розписки, в момент підпису, а також в подальшому, до ОСОБА_1 .          

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики (а.с.2-4), в якому просив стягнути  з  відповідача  на  свою  користь  383 245  грн. 20 коп., з яких: 100 854 грн. - сума боргу, 282 391 грн. 20 коп. - сума пені за невиконання зобов`язання. Вимоги заявленого позову ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що між ним та відповідачем ОСОБА_2 існують договірні відносини, а саме, між ними було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач взяв у позику у позивача 3 900 доларів США, по курсу НБУ - 105 339 грн. Позивач вказував, що на підтвердження укладеного між сторонами договору позики відповідач надав ОСОБА_1 письмову розписку від 20.02.2019 року, зобов`язавшись при цьому повернути кошти до 20.06.2019 року. Відповідно до наданої позивачу відповідачем розписки, у разі прострочення виконання зобов`язання, ОСОБА_2 зобов`язувався повернути суму позики, сплативши при цьому штрафні санкції у вигляді 10% від простроченої суми за кожний день прострочення виконання зобов`язання. Оскільки відповідач не виконав умови договору позики, не повернувши грошові кошти, позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь  суму  боргу   за   договором   позики,  станом на 17.07.2019 року, у розмірі 383 245 грн. 20 коп., з яких: 100 854 грн. - сума боргу, 282 391 грн. 20 коп. - сума пені за невиконання зобов`язання. Позивач також ставив питання про стягнення з відповідача на його користь понесені по справі судові витрати в розмірі 6 432 грн. 45 коп.
Позовна заява ОСОБА_1 містить в собі розрахунок пені за невиконання відповідачем зобов`язання щодо повернення позики: 100 854 грн. (сума основного боргу) х 10% х 28 днів (кількість днів невиконання зобов`язання) = 282 391 грн. 20 коп. (а.с.3).   

Заочним рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 16.12.2019  року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення   боргу   за   договором   позики,  задоволено.  Судом  стягнуто  з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики в розмірі 383 245 грн. 20 коп.,  а також витрати, понесені по справі по справі: судовий збір в розмірі 3 832 грн. 45 коп. та витрати на правову допомогу в розмірі 2 600 грн., а всього: 389 677 грн. 65 коп.
Як вбачається із заочного оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 16.12.2019 року, задовольняючи вимоги заявленого позову, суд першої інстанції прийняв до уваги фактичні обставини справи, які є документально підтвердженими, а також норми права, які регламентують спірні правовідносини.      
Доводи апеляційної скарги відносно того, що оскаржуване заочне рішення суду першої інстанції від 16.12.2021 року є необґрунтованим, ухваленим судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права, не можуть бути підставами для скасування заочного рішення суду першої інстанції від 16.12.2021 року, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.    

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначає, що він не був належним чином повідомлений судом першої інстанції про дату, час і місце судового засідання, оскільки працює далекобійником, і на час розгляду справи судом першої інстанції перебував за межами України. Доводи апеляційної скарги стверджують, що за даних обставин, суд першої інстанції необґрунтовано ухвалив 16.12.2019 року заочне рішення, оскільки відповідач не мав можливості надати відповідні пояснення суду на спростування вимог заявленого позову.
Апеляційний суд вважає, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного заочного рішення суду першої інстанції від 16.12.2019 року, виходячи із наступного.
Як вбачається із паспорту ОСОБА_2 (а.с.7,зворот), відповідач є зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 . Дану адресу відповідач зазначає і в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції від 16.12.2021 року (а.с.70-73).   
Згідно матеріалів справи (а.с.11), ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 22.07.2019 року було відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. Судом першої інстанції було призначено підготовче засідання по даній цивільній справі на 27.08.2019 року о 11:00.  
Судові повідомлення, які надсилались судом першої інстанції на вищезазначену адресу відповідача ОСОБА_2 , повернулись до суду неврученими ОСОБА_2 , із довідкою ф.20 Укрпошти: "за закінченням встановленого строку зберігання'', ''інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення'' (а.с.13,17).
Розгляд даної цивільної справи судом першої інстанції відбувся 16.12.2019 року за відсутності сторін спору, судом першої інстанції було ухвалено оскаржуване заочне рішення від 16.12.2019 року (а.с.31-32). Як зазначив суд першої інстанції у заочному рішенні від 16.12.2019 року, на підставі статті 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, належним чином повідомленого про дату, час та місце розгляду даної справи. При цьому, необхідно зазначити, що в судове засідання суду першої інстанції, яке відбулось 16.12.2019 року, відповідач ОСОБА_2 викликався через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с.23).                  

Доводи апеляційної скарги вказують, що при розгляді даного спору по суті судом першої інстанції не було враховано наявність між сторонами спору трудових відносин. Доводи апеляційної скарги зазначають, що ОСОБА_2 працював у позивача водієм, у відповідача з причепа автомобіля було викрадено товарно-матеріальні цінності, на відшкодуванні яких наполягав ОСОБА_1 .
Апеляційний суд вважає, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного заочного рішення суду першої інстанції від 16.12.2019 року, виходячи із наступного.
Приписами ч.1,ч.6 статті 81 ЦПК України, яка регламентує обов`язок доказування і подання доказів,  визначено, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Необхідно зазначити, що на підтвердження вищезазначених доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 не надано суду жодних належних та достатніх, у розумінні статей: 77,80 ЦПК України, доказів. Крім того, наявність або відсутність трудових правовідносин між сторонами даного спору не може впливати у правовому значенні на правовідносини між сторонами спору, які виникли між ними внаслідок укладення договору позики.          

Доводи апеляційної скарги стверджують, що письмовий договір позики не може бути достатнім доказом існування між сторонами правовідносин, які виникли із договору позики, та доказом отримання відповідачем коштів, оскільки розписка відповідача про отримання ним від позивача позики відсутня, а наявність у договорі позики формулювання про передачу 3 900 доларів США не свідчить про факт отримання позичальником даних коштів. Доводи апеляційної скарги вказують, що за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи із дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики та його умов.
На думку апеляційного суду, зазначені доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного заочного рішення суду першої інстанції від 16.12.2019 року, виходячи із наступного.
Відповідно до положень статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно ч.1,ч.2 статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. 

Необхідно зазначити, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а і передачі грошової суми позичальнику.
Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суд повинен виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. 
Як вбачається із оригіналу розписки від 20.02.2018 року, підписаної ОСОБА_2 , яка міститься в матеріалах цивільної справи (а.с.125), ОСОБА_2 надав дану розписку ОСОБА_1 в тому, що 20.02.2018 року він отримав від позивача у позику на власні потреби 3 900 доларів США, що за курсом НБУ на день отримання позики становить 105 339 грн. Дану позику відповідач зобов`язався повернути до 20.06.2019 року. У разі прострочення повернення позики, ОСОБА_2 зобов`язався повернути кошти та сплатити штрафні санкції у вигляді 10 % від простроченої суми за кожний день прострочення. У вказаній розписці відповідачем зазначено, що дана розписка свідчить про укладення між сторонами договору позики, та підтверджує факт отримання ОСОБА_2 зазначених вище грошових коштів. При цьому, у розписці вказано, що розписка написана ОСОБА_2 добровільно, без погроз та насильства з боку ОСОБА_1 . У розписці ОСОБА_2 зазначив, що він не має претензій та зауважень з приводу отримання вказаних коштів та надання цієї розписки, в момент підпису, а також в подальшому, до ОСОБА_1 .          

За даних обставин, суд першої інстанції, встановивши, що письмова розписка відповідача є не лише фактом укладення договору позики, а і передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, дійшов обґрунтованого висновку про виникнення у відповідача ОСОБА_2 боргового зобов`язання, та задовольнив у зв`язку із вказаними обставинами, вимоги заявленого позову.   
Доводи апеляційної скарги відносно того, що відсутня розписка відповідача про отримання ним від позивача позики, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного заочного рішення суду першої інстанції від 16.12.2019 року, оскільки вказані доводи апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи, які містять в собі оригінал розписки ОСОБА_2 від 20.02.2018 року.       

З посиланням на ч.2 статті 551 ЦК України, на правову позицію Конституційного суду України у справі №7-рп/2013 від 11.07.2013 року, апелянт зазначає, що розмір пені, визначений у спірній розписці за неналежне виконання зобов`язання перевищує розумні межі. 
Апеляційний суд вважає, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного заочного рішення суду першої інстанції від 16.12.2019 року, виходячи із наступного.
Як вбачається із оригіналу розписки від 20.02.2018 року, підписаної ОСОБА_2 , яка міститься в матеріалах цивільної справи (а.с.125), у разі прострочення повернення позики, ОСОБА_2 зобов`язався повернути кошти та сплатити штрафні санкції у вигляді 10 % від простроченої суми за кожний день прострочення. При цьому, необхідно зазначити, що відповідач не оспорював даний правочин у порядку, визначеному чинним законодавством, та не заявляв відповідних вимог про визнання недійсним правочину або окремих його частин. Відповідно до приписів ч.1 статті 13 ЦПК України, яка регламентує диспозитивність цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Дана цивільна справа розглянута судом першої інстанції в межах заявлених позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, на підставі наявних у матеріалах справи доказів. 
   
Доводи апеляційної скарги стверджують, що спірна боргова розписка була написана під тиском з боку позивача, при цьому, відповідач при проведенні судом першої інстанції заочного розгляду даної справи був позбавлений права на призначення почеркознавчої експертизи, з метою доведення факту написання розписки у зв`язку з психологічним тиском на нього та погрозами застосування фізичної сили.           
На думку апеляційного суду, зазначені доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного заочного рішення суду першої інстанції від 16.12.2019 року, виходячи із наступного.
Згідно оригіналу розписки від 20.02.2018 року, підписаної ОСОБА_2 , яка міститься в матеріалах цивільної справи (а.с.125), ОСОБА_2 надав дану розписку ОСОБА_1 в тому, що 20.02.2018 року він отримав від позивача у позику на власні потреби 3 900 доларів США, що за курсом НБУ на день отримання позики становить 105 339 грн. Дану позику відповідач зобов`язався повернути до 20.06.2019 року.
Відповідач не оспорював даний правочин у визначеному чинним законодавством порядку, та не заявляв відповідних вимог про визнання недійсним правочину або окремих його частин. За даних обставин, доводи апеляційної скарги відносно того, що відповідач при проведенні судом першої інстанції заочного розгляду даної справи був позбавлений права на призначення почеркознавчої експертизи, з метою доведення факту написання розписки у зв`язку з психологічним тиском на нього та погрозами застосування фізичної сили, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного заочного рішення суду першої інстанції від 16.12.2019 року.              
Як вбачається із оскаржуваного заочного рішення суду першої інстанції від 16.12.2019 року, суд, враховуючи беззаперечний факт укладення сторонами спору договору позики, дійшов висновку про задоволення вимог заявленого позову. Також судом першої інстанції, з посиланням на статті 137, 141 ЦПК України, у оскаржуваному заочному рішенні від 16.12.2019 року зазначено, що оскільки відповідачем зобов`язання за договором позики у добровільному порядку не виконано, що стало підставою для звернення позивача із позовом до суду, то стягненню з відповідача на користь позивача підлягають понесені ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 832 грн. 45 коп. (а.с.1). Суд першої інстанції також вважав за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати ОСОБА_1 на правничу допомогу в сумі 2 600 грн., які є підтвердженими відповідною квитанцією, договором про надання правової допомоги, розрахунком витрат на правничу допомогу, актом здачі-прийняття послуг з надання правничої допомоги (а.с.26-29). 

Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги не містять в собі підстав для скасування оскаржуваного заочного рішення суду першої інстанції від 16.12.2019 року, ухваленого на підставі норм права, які регламентують спірні правовідносини та на основі з`ясованих обставин, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом в ході розгляду даної справи.

Керуючись статтями: 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,  

                          П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 16 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.  

Головуючий:                                            Судді: