Ухвала
іменем України 
21 вересня 2021 року
м. Київ
справа №753/7775/18
провадження №51-4158ск21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                      ОСОБА_1 ,
суддів                                  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 ,
розглянувши матеріали касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 7 жовтня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 26 травня 2021 року, 
встановив:
3а вироком Дарницького районного суду м. Києва від 7 жовтня 2019 року 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Луганська та жителя м. Києва, визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 125 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання  у виді  50 (п`ятидесяти) неоподаткованих мінімумів громадян, що становить 850 грн. 
Як установив суд першої інстанції, ОСОБА_5 1 березня 2018 року близько 9:25, перебуваючи у кімнаті охорони гаражного кооперативу № 6 по АДРЕСА_1 під час словесного конфлікту на ґрунті раніше виниклих особистих неприязних відносин умисно наніс кулаком правої руки один удар в обличчя ОСОБА_6 та один удар дерев`яним поліном (колодою) по голові, заподіявши останньому легких тілесних ушкоджень.
Київський апеляційний суд від 26 травня 2021 року вказаний вирок залишив без змін.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, істотне порушення судами першої та апеляційної інстанцій вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вказані вирок                                               й ухвалу  та закрити кримінальне провадження щодо нього на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК). Стверджує про те, що судові рішення постановлені без урахування всіх обставин справи,                            а висновки судів у них про доведеність його винуватості у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК не ґрунтуються на досліджених доказах. Зазначає, що в основу обвинувального вироку судом першої інстанції покладено неналежні та недопустимі докази. Вказує про порушення судом першої інстанції положень ст. 337 КПК. Вважає, що апеляційний суд усупереч вимог ч. 3                           ст. 404 КПК безпідставно відмовив йому в задоволенні клопотання про повторний допит в суді апеляційної інстанції свідка ОСОБА_7 тане перевіривналежним чином доводів його апеляційної скарги щодо порушень, допущених судом першої інстанції, не дав їм належної оцінки і, не навівши жодного мотиву, залишив цю скаргу без задоволення, а оскаржуваний вирок без змін. Таким чином, на думку  ОСОБА_4 , рішення апеляційного суду не є належним чином обґрунтованим та вмотивованим і не відповідає вимогам                    ст. 419 КПК.
Розглянувши касаційну скаргу, вивчивши надані до неї копії судових рішень, перевіривши наведені доводи, колегія суддів дійшла висновку про таке.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.              При цьому суд касаційної інстанції не перевіряє судових рішеньна предмет неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження, натомість при їх перегляді виходить з  фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій.
Необхідність у повторному дослідженні доказів і фактичних обставин апеляційним судом може постати лише у разі, якщо суд першої інстанції не забезпечив обвинуваченому можливості дослідити і спростувати докази під час змагальної процедури в суді першої інстанції. За частиною 3 ст. 404 КПК  суд апеляційної інстанції зобов`язаний провести повторне дослідження фактичних обставин справи, якщо суд першої інстанції дослідив ці обставини неповно або                               з порушенням.
Згідно з  ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим                  і вмотивованим. Законним та обґрунтованим є рішення, ухвалене компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно                до ст. 94 вказаного Кодексу, тобто кожен доказ оцінюється з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Згідно з ч. 2 ст. 419 КПК при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Як убачається зі змісту оспорюваних рішень, у цій справі фактичні обставини було встановлено судом першої інстанції. У касаційній скарзі засуджений вказує на те, що суд поклав в основу вироку суперечливі докази, не дав  їм  належної оцінки і не зіставив їх з іншими доказами. Проте оскаржені  рішення свідчать,                          що свій висновок про винуватість  ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих злочинів, місцевий суд зробив на підставі  фактично встановлених даних, які були з`ясовані під час дослідження доказів у судовому засіданні та оцінені судом відповідно до  ст. 94 КПК.
Так, у своєму рішенні суд першої інстанції вказав, що вина  ОСОБА_4                             у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК підтверджується наданими в суді показаннями потерпілого ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ; протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення; переглянутим в судовому засіданні відеозаписом на оптичному СD-R диску подій, що відбулися 1 березня 2018 року на території гаражного кооперативу, висновком судово-медичної експертизи                          № 486 від 15 березня 2018 року.
Незгода захисника з оцінкою доказів, наданою судом першої інстанції, не може свідчити про порушення цим судом вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Як убачається з копії ухвали, апеляційний суд у своєму судовому рішенні послався на конкретні фактичні дані, що  містяться у кримінальному проваджені та свідчать про відповідність висновків суду першої інстанції викладених у вироку фактичним обставинам справи та правильність кваліфікації дій засудженого за ч. 1 ст. 125 КК.
Наведені у касаційній скарзі доводи засудженого ОСОБА_4  про недопустимість доказу, а саме диску з відеозаписом та протокол його перегляду слідчим від 7 березня 2018 року були предметом вивчення в судах першої та апеляційної інстанцій та обґрунтовано визнані цими судами неспроможними.
Спростовуючи ці доводи, районний суд вказав, що в судовому засіданні було встановлено та не оспорювалося жодною із сторін кримінального провадження, що на території гаражного кооперативу є відеокамери, відеозаписи з яких були надані потерпілому та засудженому. При цьому при реалізації права, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 56 КПК вказаний диск було надано потерпілим ОСОБА_6 в ході досудового розслідування та будь-яких даних про те, що цей доказ отриманий внаслідок істотного порушення прав та свобод людини або здобутий завдяки інформації, отриманої внаслідок такого порушення, до суду подано не було.
Апеляційний суд, провівши часткове судове слідство, а саме повторно дослідивши вказаний відеозапис, не знайшов підстав для визнання цього доказу недопустимим, навівши при цьому у своєму рішенні умотивовані відповіді та конкретні підстави з яких цей доказ є допустимим.
Навів у своїй ухвалі суд апеляційної інстанції й обґрунтовані мотиви щодо відсутності підстав для визнання  висновку експерта № 486 від 15 березня               2018 року неналежним доказом, оскільки його дані не узгоджується з медичною документацією клініки «Борис».
Спростовуючи доводи апеляційної скарги засудженого в цій частині апеляційний суд вказав, що експерт під час дослідження безпосередньо оглянув потерпілого та описав у висновку виявлені ушкодження, при цьому дані отриманої медичної документації на ім`я ОСОБА_6 (консультативне заключення невропатолога від 2 березня 2018 року клініки «Борис»), які свідчать про те, що під час звернення за медичною допомогою йому було встановлено такий діагноз «закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку» експерт не врахував у відповідності до пункту 4.13.1 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» з огляду на однократність опису в заключенні характерної для такої форми черепно-мозкової травми, як струс головного мозку, патологічної неврологічної симптоматики. Крім того, експерт зазначив                   у висновку, що вірогідні строки утворення легких тілесних ушкоджень                               у ОСОБА_6 складають 4-6 годин від моменту проведення судово-медичного огляду (1 березня 2018 року). Характер та морфологічні властивості виявлених ушкоджень свідчать про те, що вони утворилися внаслідок двократної дії тупого (тупих) предмету (предметів), характерні властивості якого (яких)                                        в ушкодженнях не відобразились.    
Доводи засудженого ОСОБА_4 в касаційній скарзі про порушення апеляційним судом вимог ст. 23 КПК так як цей суд обґрунтував своє рішення доказами, які безпосередньо не досліджував в судовому засіданні, а саме показаннями свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , не можна визнати прийнятними, оскільки, як убачається зі змісту ухвали, цей суд іншої оцінки ніж її було надано судом першої інстанції, цим доказам не давав.
Наведені в касаційній скарзі засудженого доводи про порушення судом першої інстанції положень ст. 337 КПК, оскільки відповідно до висунутого органом досудового розслідування обвинувачення один із ударів був нанесений потерпілому дерев`яною колодою, а суд у вироку зазначив, що цей удар                 ОСОБА_4 завдав дерев`яним поліном (колодою), був предметом вивчення судом апеляційної інстанції, який у своєму рішенні вказав, що вказана описка  не свідчить про порушення районним судом вимог вказаної статті КПК щодо меж обвинувачення. 
Також, безпідставними є доводи засудженого ОСОБА_4  про те, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні його клопотання про повторний допит свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .
Так, відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
У ч. 2 ст. 23 КПК зазначено, що не можуть бути визнані доказами відомості, які містяться в показаннях, речах та документах, що не були предметом безпосереднього дослідження суду. Проте, у випадку, коли суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними – відсутня потреба знову їх досліджувати в такому ж порядку, як це було зроблено у суді першої інстанції.
Таким чином, апеляційний суд виходив із доказів, досліджених судом першої інстанції, у зв`язку з чим, повторне дослідження вже встановлених обставин
не було потреби, а сторона захисту протилежного не довела, тому апеляційний суд обґрунтовано відмовив у задоволенні даного клопотання, з чим погоджується і колегія суддів касаційного суду.
Вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно обгрунтованими та вмотивованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК.
Переконливих аргументів, які би ставили під сумнів законність оскаржуваних судових рішень та вмотивованість їх висновків з питань істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність засуджений ОСОБА_4                      у касаційній скарзі не навів, і таких даних зі змісту судових рішень не вбачається. 
З огляду на викладене, касаційна скарга засудженого та додані до неї матеріали не дають підстав для її задоволення,а тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК. 
На підставі викладеного та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, ст. 441 КПК, Верховний Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 7 жовтня              2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 26 травня 2021 року відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                 ОСОБА_2                  ОСОБА_3