ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/10092/20                                                                 

П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

23 вересня 2021 року                                                                                                      м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача: Бужак Н. П.
Суддів: Костюк Л.О., Кобаля М.І.
За участю секретаря: Шевченко Е.П.
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 червня 2021 року, суддя Скочок Т.О., у справі за адміністративним позовом громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

У С Т А Н О В И Л А:

Громадянин Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України та Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській, в якому просив: 
1) визнати протиправним та скасувати наказ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області №55 від 05.02.2020 про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; 
2) визнати протиправними та скасувати рішення Державної міграційної служби України №61-20 від 14.04.2020 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; 
3) зобов?язати Державну міграційну службу України, в особі територіального підрозділу - Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області повторно розглянути заяву громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач, маючи обґрунтовані побоювання стати жертвою довготривалого збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини, залишив країну свого походження (Афганістан) та у пошуках захисту прибув до України. Як вважає позивач, він звернувся із обґрунтованою заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, проте у відповідь отримав повідомлення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби ум. Києві та Київській області за №39 від 05.02.2020 про відмову особі в оформленні заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке на його переконання є необгрунтованим.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 червня 2021 року відмовлено у задоволенні адміністративного позову в повному обсязі.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.
Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав для задоволення клопотання про вихід із письмового провадження та проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.
В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.
З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 16.01.2020 №10. У тексті цієї заяви-анкети заявник (позивач) зазначив, що він є громадянином Ісламської Республіки Афганістан та перетнув кордон України нелегально (за відсутності відповідного дозволу на перебування в Україні). В якості причин, з яких заявник просив надати йому статус біженця, ним дослівно зазначені наступні: "Я поїхав з Афганістану через те, що я подав заяву до міліції на викрадачів моєї сестри. Мою сестру ( ОСОБА_2 ) викрали та вимагали від мене гроші за її повернення. Я відразу подав заяву до 4-го відділу міліції у м. Кабул. Міліція знайшла мою сестру, що була викрадена. Після того, викрадачі почали мені погрожувати, тому, що я не заплатив їм гроші, які вони вимагали, а також тому, що я звернувся із заявою до міліції. Зокрема, за змістом останньої погрози викрадачі погрожували мене вбити. Тому я не мав іншого виходу, окрім як виїхати з моєї країни за кордон".  Крім того, ОСОБА_1 зазначив, що він не може повернутися до Афганістану, оскільки на даний час ситуація там дуже небезпечна для життя через збройний конфлікт у країні. 
Разом із заявою заявник подав копію свідоцтва про народження з перекладом, інформацію про країну походження та довідку про звільнення серії ОДС №16898, видану Одеським слідчим ізолятором Міністерства юстиції України. Копію паспорту громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 до заяви не додав з посиланням на обставину вилучення такого документу контробандистами під час перетину кордону.  
За результатами попереднього розгляду матеріалів особової справи громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , на підставі письмового висновку головного спеціаліста сектору централізованого прийому та первинної обробки заяв шукачів захисту ОСОБА_3 від 05.02.2020, ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області винесло наказ від 05.02.2020 №55 "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту", яким відмовило в оформлені документів для вирішення питання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Не погоджуючись із таким наказом позивач звернувся до ДМС України зі скаргою від 13.02.2020, яка рішенням ДМС України від 14.04.2020 №61-20 була відхилена.
Зі змісту зазначеного рішення вбачається, що воно прийняте ДМС України відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та ґрунтується на висновку від 14.04.2020 за результатами розгляду скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, складеного, що затверджений директором Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України.
Про прийняття ДМС України вищевказаного рішення ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області надіслало позивачу повідомлення від 23.04.2020 №135.
Вважаючи вищезазначені рішення протиправними, а свої права порушеними та з метою їх відновлення позивач за захистом звернувся з відповідним позовом до суду.
Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.
Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI , який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.
Пунктом 1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Відповідно до п.13 ч.1 ст.1 наведеного Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
В силу вимог ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).
Частиною 1 ст.7 вищезазначеного Закону визначено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.
Відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року, Женева, 1992, Управлінням Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців, (далі Керівництво), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.
Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття «біженець» включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця: 1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження; 3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань;  4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.
Під час вирішення питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави.
За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.
Пунктом 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара Організації Об`єднаних Націй передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. 
Згідно із Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 1998 року факти, в підтвердження заяв біженців, визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.
Крім того, порядок оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначено ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Згідно з ч. 1 цієї статті оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.
Згідно з ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (ч. 1 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").
Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (ч. 4 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").
У відповідності до ч.ч. 6, 7 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.
Згідно з ч. 8 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", у разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи.
Відповідно до ч. 1, 2, 6 ст. 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.
Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону.
Частинами 8-12 ст. 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, направляє особу, яка подала заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на медичне обстеження, що проводиться в порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.
Документи, отримані або підготовлені центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, долучаються до особової справи заявника.
Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.
У відповідності до ч. 1 ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім`ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців.
Згідно з ч. 5 ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду.
Частина 6 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначає, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Як убачається зі змісту наявної у матеріалах особової справи ОСОБА_1 заяви-анкети про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що у ній шукач захисту (позивач) повідомляє, що не бажає повертатись до країни громадянської належності через те, що боїться бути вбитим викрадачами своєї сестри, які раніше погрожували йому. Також, заявник повідомляє, що побоюється повертатись до Афганістану, через ситуацію в країні, яка є небезпечною для людей, які там проживають, оскільки там досі виникають збройні конфлікти, зокрема у місті Кабул.
З тексту оскаржуваного наказу від 05.02.2020 №55 вбачається, що позивачу було відмовлено оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Вказаний наказ прийнято на підставі висновку про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 05.02.2020. 
За змістом цього Висновку від 05.02.2020, головний спеціаліст сектору централізованого прийому та первинної обробки заяв шукачів захисту відділу Управління з питань шукачів захисту та соціальної Інтеграції Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області Сеймова Д.В., на підставі заяви від 16.01.2020, співбесіди від 14.02.2020, комплексного та системного вивчення документів, наявних в особовій справі заявника, встановила наступне: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) народився у місті Кабул, за національністю - таджик, віросповідання - ісламіст, неодружений, є громадянином Ісламської Республіки Афганістан. Шукач захисту повідомив, що в кінці березня 2009 року він залишив країну постійного проживання Афганістану зв`язку з обставинами, які загрожують його життю. А саме одного дня (дата не повідомляється) в 2008 році зі слів його сестру ОСОБА_4 викрали невідомі особи та вимагали від родини заявника викуп у розмірі 50 тис. доларів США. За фактом викрадення сестри написав заяву в поліцію. За наслідком звернення до правоохоронних органи працівниками поліції було затримано ватажка угрупування та протягом трьох днів визволено з полону сестру заявника. Після того, як було затримано інших членів угрупування, заявнику почали надходити погрози бути вбитим через те, що він подав заяву до поліції. Звернення заявника до правоохоронців із проханням надати йому допомогу та захист не дали своїх результатів, та натомість погрози почастішали, а тому заявник вирішив покинути країну постійного проживання.
Зі слів заявника, у кінці березня 2009 року він на літаку вирушив транзитом через м.  Дубаї (Об`єднані Арабські Емірати) до Російської Федерації (м. Волгоград), де перебував півтора роки - до 2011 року. У 2011 році заявник нелегально автомобілем потрапив до України, а саме: спочатку до Харківської області, а потім попрямував до м. Одеси. 
06.03.2012 ОСОБА_1 звернувся за захистом до Управління по роботі з іноземцями та біженцями ГУ ДМС України в Одеській області, та у зв`язку з цим за вказаним місцем була заведена особова справа №ОДS 12/100. Після прийняття Управлінням по роботі з іноземцями та біженцями ГУ ДМС України в Одеській області даної заяви ОСОБА_1 від 06.03.2012 до розгляду та документування довідкою про звернення за захистом в Україні, заявник до ГУДМС в Одеській області не звертався.
Поряд з цим, зі змісті наданої заявником разом із заявою від 16.01.2020 довідки Одеського слідчого ізолятора за №16898 про звільнення головний спеціаліст ОСОБА_3 також встановила, що у період з 24.05.2014 до 01.08.2019 ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) відбував покарання в установах Державної кримінально-виконавчої служби та був засуджений 20.12.2015 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 ("Умисне вбивство") Кримінального кодексу України до покарання у вигляді позбавлення волі до 8 років.
Після звільнення з місця позбавлення волі ОСОБА_1 звернувся за захистом.
Проаналізувавши та порівнявши тексти заяви заявника від 16.01.2020, протоколу співбесіди від 04.02.2020 разом з текстом заяви останнього від 06.03.2012 (з матеріалів особової справи №ОД8 12/100) працівник ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області з`ясував, що у випадку подання заяви від 06.03.2012 заявником були вказані інші причини звернення за захистом в Україні (а саме: відсутність можливості працевлаштування в Афганістані, небезпечне життя, постійне загострення військових конфліктів в країні, а також привабливість життя в Україні). При цьому, інформації про викрадення сестри та погрози, які він почав після цього отримувати, заявник не повідомляв. Також у тексті анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту, від 06.03.2012 з матеріалів особова справа №ОДS 12/100 ОСОБА_1 у графі "Члени сім`ї, які не супроводжують заявника" відомості про сестру на ім`я " ОСОБА_4 (Діяна)" не зазначав.
Також, у тексті згадуваної анкети від 06.03.2012 (з матеріалів особова справа №ОДS 12/100) ОСОБА_1 повідомив інші відомості щодо дати свого виїзду з країни походження та часу перебування на території Російської Федерації. А саме, як повідомив заявник: "з Афганістану вилетів у березні 2007 року, прямим  авіарейсом з м. Кабул до м. Москви. Вилетів за туристичною візою та національним паспортом. Протягом 5-ти років проживав за адресою: АДРЕСА_1 . До України вирішив переїхати за двома причинами: там дорого жити, не було документів особистості, не було роботи…".
Водночас як у тексті анкети від 06.03.2012 (з матеріалів особова справа №ОДS 12/100), так і в протоколі співбесіди від 04.02.2020 заявник зазначив, що під час проживання в Афганістані він був офіційно працевлаштований брокером з продажу нерухомості, за рівнем життя його родина відносилась до середньої категорії, мала двоповерховий будинок з 8-ми кімнатами, та при цьому ні він, ні його родина не зазнавали утисків.
З огляду на наведене у сукупності ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області дійшло висновку про відсутність підстав вважати, що заявник мав обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. 
Посилання заявника на обставини викрадення його сестри, вимагання викрадачами від нього або його родин коштів, подальшого переслідування заявника членами злочинного (терористичного) угрупування та заявлення на адресу останнього погроз працівник ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області визнав документально необґрунтованими.
Надаючи оцінку побоювання заявника щодо повернення до країни походження у контексті поданих ним відомостей про небезпечність ситуації в Афганістані,  працівник ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській виходячи з інформації, наведеної в інших доступних Інтернет-джерелах дійшов висновку, що заявник не навів жодної аргументації своїх побоювань щодо повернення на Батьківщину, які б ґрунтувалися на реальних подіях, або інших доказів того, що ці побоюванні є обґрунтованими, тобто, що такі не відповідають вимогам п.п. 1 і 13 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI.
Проте на думку колегіії суддів, висновок про відмову в оформленні документів, на підставі якого прийнято оскаржуваний наказ є необґрунтованим та не може бути доводом того, що шукач притулку не має підстав для звернення про отримання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту внаслідок побоювання загрози життю заявнику та його рідним в разі повернення.
Частиною шостою статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймається лише за заявами, які є очевидно необґрунтованими.
Під час інтерв`ю заявник повідомив достатньо підстав для того, щоб його заява була розглянута. Зокрема, заявник вказав, що він побоюється повертатись до Афганістану, через ситуацію в країні, яка є небезпечною для людей, які там проживають, оскільки там виникають збройні конфлікти, зокрема у місті Кабул.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що на даний момент існує загальновідомий факт щодо подій (бойових дій) в Афганістані, з урахуванням яких УВКБ ООН закликає міжнародну спільноту в терміновому порядку посилити підтримку для реагування на цю кризу вимушеного переміщення в Афганістані.
У серпні 2021 року вийшов новий випуск Позиції УВКБ ООН щодо повернення осіб до Афганістану.
У Позиції, УВКБ ООН закликає всі країни дозволити особам, які покидають Афганістан, в`їхати на їхні території та забезпечити дотримання принципу недопущення висилки в усіх випадках, включаючи недопущення відмови на кордоні. Аналогічний підхід застосовується до тих осіб, які уже знаходилися в країнах притулку до початку останньої фази ескалації насильства в Афганістані. Стосовно осіб, чиї заяви були відхилені до останніх подій в Афганістані, поточна ситуація в цій країні може зумовлювати факт зміни обставин, який необхідно враховувати в разі подачі нової заяви про надання захисту, Позиція також підкреслює, що, з огляду на нестабільність ситуації в Афганістані, УВКБ ООН не вважає доречним відмовляти у наданні міжнародного захисту громадянам Афганістану та особам, які раніше постійно проживали в цій країні, на підставі альтернативи втечі чи переміщення всередині країни.
Як рекомендація щодо неповернення, Позиція закликає застосувати мораторій на примусове повернення до Афганістану, який має діяти до стабілізації ситуації в цій країні, допоки, згідно з оцінками, ситуація там не зміниться таким чином, що дозволить біженцям повернутися на батьківщину в умовах безпеки і поваги людської гідності. УВКБ ООН також вважає, що буде недоречним примусово повертати громадян Афганістану або осіб, які раніше постійно проживали в цій країні, у країни регіону, з огляду нате, що такі країни як Іран і Пакистан десятиліттями з готовністю приймали переважну більшість загальної чисельності афганських біженців у світі.
Так, УВКБ ООН занепокоєне небезпекою можливих порушень прав людини щодо цивільних осіб, включаючи жінок і дівчат, а також щодо афганців, яких «Талібан» вважає такими, ЩО зараз пов`язані або раніше були пов`язані з афганським урядом, з присутніми в Афганістані міжнародними військовими силами чи з міжнародними організаціями, що провадять свою діяльність у країні.
Оскільки ситуація в Афганістані залишається нестабільною та невизначеною, УВКБ ОСИ закликає всі країни дозволити особам, які покидають Афганістан, в`їхати на їхні території та забезпечити дотримання принципу недопущення висилки в усіх випадках.
Відповідно до зобов`язання, взятого державами-членами ООН на Глобальному форумі з питань біженців щодо справедливого розподілу відповідальності за забезпечення міжнародного захисту біженців, УВКБ ООН також вважає, що було б недоречним примусово повертати громадян Афганістану або осіб, які раніше постійно проживали в цій країні, у країни регіону, з огляду на те, що такі країни як Іран і Пакистан десятиліттями з готовністю приймали переважну більшість загальної чисельності афганських біженців у світі".
Отже, колегія суддів вважає, що таких доводів шукача притулку достатньо, щоб вважати його заяву такою, яка не є очевидно необґрунтованою.
Крім того, особливістю стандарту доказування в таких категоріях справ є те, що заявник повинен повідомити правдиві обставини, що стосуються його заяви, щоб на підставі цих обставин могло бути прийняте відповідне рішення. Водночас у зв`язку з особливостями ситуації біженців, посадова особа, оцінюючи доводи, надані докази повинна володіти об`єктивною інформацією щодо країни походження з питань загальновідомого характеру, відповідно задавати питання для отримання інформації та в такий спосіб, перевіряючи повідомлені шукачем притулку обставини. Наприклад, у Керівництві УВКБ ООН зазначається, що хоча обов`язок подавати докази лежить на заявникові, завдання встановлення і опрацювання відповідних фактів вирішується спільно з перевіряючою особою. У деяких випадках саме уповноваженій особі доводиться використовувати кошти, за наявними документами, щоб зібрати всі необхідні докази, що підтверджують клопотання. Однак навіть цей незалежний пошук не завжди може увінчатися успіхом, і можуть бути заяви, які неможливо підтвердити доказами. У таких випадках, якщо викладене заявником здається правдоподібним, то перевіряючий повинен тлумачити сумніви на користь прохача, якщо немає вагомих причин вважати зворотне (пункти 195-205).
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, а тому наказ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області №55 від 05.02.2020 та рішення Державної міграційної служби України №61-20 від 14.04.2020 підлягають визнанню протиправним та скасуванню, а позовна вимога про зобов`язання Державної міграційної служби України повторно розглянути заяву заяву громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства задоволенню.
З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції судове рішення ухвалено при неповному з`ясуванні обставин справи, а тому враховуючи ситуацію в країні походження відповідача та Позиції УВКБ ООН рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення адміністративного позову.
Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до ч. 4 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права.  
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону (ч.2 ст.317 КАСУ).
Отже, оскільки судом першої інстанції  ухвалено рішення з порушенням норм матеріального права, вважати законним таке судове рішення не має правових підстав, а тому рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 14 червня 2021 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 червня 2021 скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення, яким позовні вимоги громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати наказ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області №55 від 05.02.2020 про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Визнати протиправними та скасувати рішення Державної міграційної служби України №61-20 від 14.04.2020 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Зобов?язати Державну міграційну службу України, в особі територіального підрозділу - Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області повторно розглянути заяву громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач:                                                                                Бужак Н.П.

Судді:                                                                                          Костюк Л.О.

                                                                                                    Кобаль М.І.