ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

       16 вересня 2021 року                                                                м. Чернівці
                        Справа № 726/1652/18
                                                                Провадження №22-ц/822/804/21
                                                               
Чернівецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Литвинюк І.М.,
суддів: Лисака І.Н., Перепелюк І.Б.
секретар – Тодоряк Г.Д.,
       позивач (відповідач за зустрічним позовом) - Державна іпотечна установа,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (позивач за зустрічним позовом),
       відповідачі за зустрічним позовом: Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та кредит», Державна іпотечна установа,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та Державної іпотечної установи на рішення Садгірського районного суду міста Чернівці від 16 травня 2019 року, головуючий в суді першої інстанції - Асташев С.А.,

ВСТАНОВИВ:
21 серпня 2018 року Державна іпотечна установа (далі – ДІУ) звернулася до суду з позовом про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь позивача 1 307 979, 66 грн.
Посилалася на те, що 10 жовтня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» (далі – ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит») та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого позичальнику був наданий кредит в сумі 60 000 євро з відсотковою ставкою 13 процентів на рік строком до 09 жовтня 2022 року. Зобов`язання за договором були забезпечені іпотечним договором та договором поруки.
02 жовтня 2014 року була укладена додаткова угода до кредитного договору, відповідно до умов якої процентна ставка за кредитним договором була збільшена з 13 до 14 відсотків річних.
11 лютого 2015 року між ДІУ та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» був укладений договір відступлення права вимоги. Згідно з пунктом 1.2. вказаного договору банк передав позивачу всі права вимоги за зобов`язаннями відповідачів.
Згідно з пунктом 2.1. договору відступлення права вимоги пункт 1.2 договору набирає чинності у день прийняття Національним банком України рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних. 17 вересня 2015 року постановою Правління Національного банку України № 612 ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» був віднесений до категорії неплатоспроможних.
Станом на 31 липня 2018 року заборгованість за кредитним договором становила 1 307 979,66 грн, в тому числі по сумі основного боргу
753 706,75 грн, інфляційні втрати 96 895,06 грн, пеня в сумі 149 907,37 грн, прострочені відсотки у сумі 307 470,48 грн. 
У жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічною позовною заявою. Просила визнати припиненою поруку, яка виникла на підставі договору поруки від 10 жовтня 2017 року, укладеного між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 , в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 перед банком.
ОСОБА_2 вказувала, що додаткову угоду до договору поруки від 02 жовтня 2014 року не підписувала, оскільки в той час перебувала за кордоном.
Також звертала увагу суду на те, що позивач за первісним позовом звернувся до суду з пропуском шестимісячного строку, встановленого для звернення до суду з вимогами до поручителя.
Рішенням Садгірського  районного суду м. Чернівці від 16 травня
2019 року позов ДІУ задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1  на користь  ДІУ  суму боргу за кредитним договором у розмірі
1 307 979,66 грн. В решті позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції в частині стягнення з нього заборгованості на користь ДІУ за кредитним договором в сумі 1 307 979,66 грн скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у первісному позові в цій частини відмовити.
Посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення в частині задоволених первісних позовних вимог з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Розрахунок, наданий позивачем, є необґрунтованим і недоведеним.
В розрахунках заборгованості та в додатку № 2 до кредитного договору відсутня інформація з відображенням сум, які відповідач ОСОБА_1 сплачував згідно з умовами кредитного договору, а також періоди, за які були сплачені вказані кошти.
Відсутні підстави для стягнення з нього інфляційних втрат, оскільки кредитні кошти надавались в іноземній валюті, а індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня.
В частині вимог про стягнення пені підлягає застосуванню строк позовної давності.
Позивач не має правових підстав для стягнення з нього заборгованості, оскільки ним не доведено факт відступлення прав вимоги за кредитним договором, який було укладено з позичальником.
В апеляційній скарзі ДІУ просить рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ДІУ виплат на надання правничої допомоги скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні вказаних вимог.
Також ДІУ просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічних позовних вимог про припинення договору поруки та ухвалити нове судове рішення, яким у зустрічному позові відмовити.
Посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення в частині стягнення з ДІУ виплат на надання правничої допомоги та в частині задоволених зустрічних позовних вимог про припинення договору поруки з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Судом першої інстанції не було перевірено документи представника відповідачів ОСОБА_3 щодо законності надання ним правової допомоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Запит адвоката Бабенко Ю.С. до Адміністрації Державної прикордонної служби щодо відомостей про перетин кордону ОСОБА_2 не повинен був братися до уваги судом, оскільки в матеріалах справи відсутні документи на підтвердження того, що між ОСОБА_4 та відповідачами за первісним позовом укладався договір про надання правничої допомоги.
Представником відповідачів не надано жодного доказу на підтвердження того, що додаткову угоду до договору поруки № 1710 pv21-07 від 02 жовтня 2014 року було підписано не ОСОБА_2 , а іншою особою.
Строк пред`явлення позовних вимог до поручителя не сплив.
Відповідачі не надали детального опису наданих робіт (послуг) та здійснених ними витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги.
Акт виконаних робіт не було надано до суду першої інстанції.
У відзиві на апеляційну скаргу ДІУ просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині - без змін.
Посилається на те, що рішення про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості на користь ДІУ за кредитним договором в сумі 1 307 979,66 грн є законним та обґрунтованим, а аргументи апеляційної скарги є безпідставними.
ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про відступлення права вимоги і обізнаний про негативні для нього наслідки не виконання зобов`язань на користь первісного кредитора.
Кошти, які були перераховані на дострокове погашення кредиту на рахунок нового кредитора, ДІУ не надходили, а тому позика не вважається повернутою.
У ДІУ не було підстав вказувати у розрахунку дати погашення відповідачем тіла кредиту та відсотків за його користування, оскільки сам розрахунок заборгованості здійснюється, починаючи з 17 вересня 2015 року, тобто з моменту, коли у позивача виникло право вимоги.
Власного розрахунку заборгованості при розгляді в суді першої інстанції відповідачем не надано.
Відповідно до договору відступлення права вимоги позивач отримав право вимоги до відповідачів за грошовим зобов`язанням, визначеним в гривні, а тому правомірно просить стягнути інфляційні втрати за весь період прострочення виконання зобов`язання за кредитним договором.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу ДІУ залишити без задоволення, а рішення в оскаржвуваній частині - без змін.
Посилається на те, що рішення в частині стягнення з ДІУ виплат на надання правничої допомоги та в частині задоволених зустрічних позовних вимог про припинення договору поруки є законним та обґрунтованим, а аргументи апеляційної скарги ДІУ є безпідставними.
Вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не повинен був братися до уваги запит адвоката Бабенко Ю.С. до Адміністрації Державної прикордонної служби щодо відомостей про перетин кордону ОСОБА_2 , оскільки до вказаного запиту ОСОБА_5 було надано всі необхідні документи на підтвердження її повноважень щодо представництва інтересів ОСОБА_2 
ОСОБА_2 не підписувала додаткову угоду до договору поруки № 1710 pv21-07 від 02 жовтня 2014 року, оскільки в цей час перебувала за межами України.
Порука є припиненою відповідно до укладеного договору поруки з моменту збільшення процентної ставки, а саме з 02 жовтня 2014 року.
Позивач за первісним позовом звернувся до суду з пропуском встановленого чинним законодавством строку для звернення до суду з вимогами до поручителя.
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 07 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ДІУ залишено без задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Рішення Садгірського районного суду міста Чернівці від 16 травня 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ДІУ заборгованості за кредитним договором в сумі 1 307 979,66 грн скасовано.
В позові ДІУ до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.
Рішення суду в частині визнання припиненою поруки, яка виникла на підставі договору поруки від 10 жовтня 2007 року, укладеного між ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_2 , змінено в мотивувальній частині з підстав, зазначених в цій постанові. В решті рішення залишено без змін. Змінено розподіл судових витрат.
Постановою Верхованого Суду від 16 червня 2021 касаційну скаргу ДІУ задоволено частково.
Постанову Чернівецького апеляційного суду від 07 жовтня 2019 року в частині вирішення позовних вимог ДІУ до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту, процентів, пені, а також вирішення питання про розподіл судових витрат скасовано, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
В іншій частині постанову Чернівецького апеляційного суду від 07 жовтня 2019 року залишено без змін.
З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції переглядається лише в частині позовних вимог ДІУ до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту, процентів, пені, а також вирішення питання про розподіл судових витрат.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційних скарг та відзиву, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не повністю відповідає.
Ухвалюючи рішення в частині часткового задоволення первісного позову, суд виходив з того, що боржник свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, натомість позивач, отримавши право вимоги до боржника, мав достатні підстави на звернення до суду із вказаним позовом про стягнення заборгованості.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що 10 жовтня 2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 1710 pv21-07, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 60 000 Євро з відсотковою ставкою 13 процентів на рік строком до 09 жовтня 2022 року.
Відповідно до пункту 4.3 вказаного кредитного договору позичальник сплачує відсотки щомісяця, у термін до 10 числа кожного місяця. У зазначений термін сплачуються відсотки, нараховані за попередній календарний місяць.
Пунктом 2.1 іпотечного договору № 1710 pv21-07, укладеного 10 жовтня 2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» (іпотекодержателем) та ОСОБА_1 (іпотекодавцем), передбачено, що з метою забезпечення виконання позичальником вказаних зобов`язань, іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності майно - житловий будинок АДРЕСА_1 .
Також встановлено, що того ж дня між ВАТ « Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 1710 pv21-07, згідно з умовами якого ОСОБА_2 як поручитель поручається за виконання ОСОБА_1 обов`язків, що виникли на підставі основного кредитного договору.
02 жовтня 2014 року між ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до кредитного договору № 1710 pv21-07, відповідно до умов якої відсоткова ставка за користування кредитними коштами, починаючи з 02 жовтня 2014 року, встановлюється в розмірі 14 процентів на рік.
02 жовтня 2014 року між ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду до договору поруки № 1710 pv21-07, пунктом 1.1 якої передбачено, що поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов`язань за кредитним договором 1710 pv21-07 від 10 жовтня 2007 року, укладеним між кредитором та боржником, відповідно до умов якого боржникові ОСОБА_1 наданий кредит у розмірі 34 123 євро 81 євроцент зі сплатою 14 процентів річних терміном до 09 жовтня 2022 року.
11 лютого 2015 року між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та Державною іпотечною установою укладено договір відступлення права вимоги №17/4-В, відповідно до умов якого банк відступив, а Державна іпотечна установа набула всі права вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення по ним, вказаними у додатках до цього договору, в тому числі і за кредитним договором № 1710 pv21-07.
Згідно з пунктом 2.1 договору відступлення права вимоги пункт 1.2 договору набирає чинності у день прийняття НБУ рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних.
17 вересня 2015 року на підставі постанови Правління НБУ № 612 «Про віднесення ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 17 вересня 2015 року № 171 «Про затвердження тимчасової адміністрації в АТ «Банк Фінанси та Кредит» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку».
З наданих позивачем розрахунків вбачається, що станом на 31 липня 2018 року заборгованість за кредитним договором 1710 pv21-07 від 10 жовтня 2007 року становить 1 307 979,66 грн та складається з основної заборгованості по кредиту в розмірі 753 706,75 грн, інфляційних втрат в розмірі 96 895,06 грн, пені в розмірі 149 907,37 грн та прострочених відсотків за користування кредитом в розмірі 307 470,48 грн.
Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.
Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення виконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Правові наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
З наданих ОСОБА_1 копій квитанцій вбачається, що з жовтня 2014 року по жовтень 2015 року він щомісячно здійснював погашення кредитної заборгованості за кредитним договором 1710 pv21-07 від 10 жовтня 2007 року, а всього за вказаний період ним сплачено 9 010 Євро, що еквівалентно 200 861,26 грн, з яких зараховано за вказаний період на погашення відсотків 4 917,15 Євро, та 4 092,85 Євро зараховано на погашення тіла кредиту.
За таких обставин, заборгованість за тілом кредиту складає 30 030,96 Євро (34123,81-4092,85=30 030,96).
Сторони кредитних правовідносин в пункті 3.6 кредитного договору визначили, що у разі виникнення заборгованості з боку позичальника по сплаті відсотків за користування кредитом більше 3-х місяців, термін дії договору припиняється. У зв`язку з виникненням у позичальника заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитом більше трьох місяців, термін дії кредитного договору припинився 11 січня 2016 року, тому що останній платіж за кредитним договором ОСОБА_1 здійснив 16 жовтня 2015 року.
У пункті 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (14-10цс18) зроблено висновок, що «після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що «у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність».
Виходячи з викладеного, до стягнення підлягають відсотки за користування кредитом за період з листопада 2015 року по 11 січня 2016 року у розмірі 1 044,67 Євро.
З огляду на те, що строк дії договору припинився 11 січня 2016 року, необґрунтованими є вимоги позивача про стягнення відсотків за кредитним договором та пені після зазначеної дати.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Водночас оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає.
Отже, норма частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає.
Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суду України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17 та Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19).
Щодо позовних вимог про солідарний обов`язок поручителя. 
Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.
Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові в позові у разі звернення до суду. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений вказаним приписом, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов`язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором.
Тому і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, у тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.
Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року справа № 604/156/14-ц, провадження № 14-644цс18.
Враховуючи, що 11 січня 2016 року припинався термін дії кредитного договору, то перебіг передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для звернення із вимогою до поручителя тривав по 10 липня 2016 року включно. Позивач звернувся з позовом до поручителя 21 серпня 2018 року, тобто з пропуском встановленого чинним законодавством строку для звернення до суду з вимогами до поручителя щодо сплати щомісячних платежів та суми заборгованості, яка виникла після припинення дії кредитного договору.
Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Позивач у позові визначив суму боргу в гривні відповідно до курсу НБУ станом на 31 липня 2018 року, що є правом позивача. Враховуючи, що апеляційним судом встановлено, що загальна заборгованість за кредитним договором становить 31 075,63 євро, з яких заборгованість за тілом кредиту - 30 030,96 Євро, відсотки за користуванням кредиту у розмірі 1 044,67 Євро, а отже визначену суму боргу слід стягнути в гривні за курсом НБУ станом на 31 липня 2018 року, що становить 971 445,94 грн. 
Під час розгляду справи в апеляційному суді ДПІ подала заяву про поворот виконання рішення суду, оскільки 13 жовтня 2020 року платіжним дорученням №15594 на добровільне виконання постанови Чернівецького апеляційного суду від 07 жовтня 2019 року в частині стягнення судових витрат, на користь ОСОБА_1 ними сплачено понесені судові витрати в сумі 48509,17 грн. 
Відповідно до частини другої статті 444 ЦПК України, якщо рішення після його виконання скасовано і справу повернуто на новий розгляд, суд, ухвалюючи рішення, вирішує питання про поворот виконання, якщо під час нового розгляду справи він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) або задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.
Поворот виконання рішення є цивільною процесуальною гарантією захисту майнових прав відповідача, яка полягає у поверненні позивачем (стягувачем) відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим рішенням.
До заяви про поворот виконання рішення шляхом повернення стягнутих грошових сум, майна або його вартості додається документ, який підтверджує те, що суму, стягнуту за раніше прийнятим рішенням, списано установою банку або майно вилучено державним або приватним виконавцем (частина шоста статті 444 ЦПК України). 
Так, постановою Чернівецького апеляційного суду від 07 жовтня 2019 року з  ДІУ на  користь ОСОБА_1 стягнуто  48 509,17 грн в рахунок відшкодування судових витрат.
Постановою Верхованого Суду від 16 червня 2021 року постанову Чернівецького апеляційного суду від 07 жовтня 2019 року в частині вирішення позовних вимог ДІУ до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту, процентів, пені, а також вирішення питання про розподіл судових витрат скасувано, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
З платіжного доручення №15594 від 13 жовтня 2020 року вбачається, що ДІУ сплатила на користь ОСОБА_1 на виконання рішення Чернівецького апеляційного суду 48 509,17 грн.
З огляду на те, що постанову апеляційного суду, яку виконано ДІУ, скасовано, апеляційний суд приходить до висновку про наявність правових підстав для повороту виконання рішення суду. 
Отже, в порядку повороту виконання постанови Чернівецького апеляційного суду від 07 жовтня 2019 року ДІУ підлягає поверненню 48 509,17 грн.
Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.
Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.
Згідно з частинами 1 - 4 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
На підтвердження розміру понесених відповідачами за первісним позовом витрат на правничу допомогу, наданих адвокатами Адвокатського об`єднання «Кравець і партнери», ОСОБА_3 надав розрахунок від 16 травня 2019 року на суму 37 159,23 грн, у якому зазначено найменування юридичних послуг та  вартість таких послуг, рахунки на оплату від 14 травня 2019 року № 130, від 19 квітня 2019 року, від 01 лютого 2019 року, 11 березня 2019 року, від 01 квітня 2019 року, платіжне доручення від 14 травня 2019 року № Р24А607114917А79307, дублікати квитанцій від 20 квітня 2019 року № 0.0.1332609067.1, від 01 лютого 2019 року №0.0.1256512398.1, від 12 березня 2019 року № 0.0.1291837794.1, від 05 квітня 2019 року № 0.0.11316983257.1, від 01 жовтня 2018 року № 0.0.1148358090.1.
Розмір задоволених позовних вимог ДІУ складає 74,27 % (971 445,94 грн. х 100 % / 1 307979,66 грн).
З платіжних доручень від 14 серпня 2018 року № 11596, від 29 серпня 2019 року № 13985, від 13 лютого 2020 року № 14858 вбачається, що ДІУ за подачу позовної заяви сплатила судовий збір у розмірі 19 619,69 грн, за подачу апеляційної скарги - 29 429,54 грн та за подачу касаційної скарги - 39 239,38 грн.
Отже, з ОСОБА_1 на користь ДІУ слід стягнути 65 571,95 грн в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг.
З квитанції від 19 липня 2019 року № 9196 вбачається, що ОСОБА_1 за подання до суду апеляційної скарги сплатив судовий збір в сумі 29 429,55 грн.
Отже, з ДІУ на користь ОСОБА_1 слід стягнути 7 572,22 грн в рахунок відшкодування судових витрат,  понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.
Щодо витрат на правничу допомогу, розрахунком від 16 травня 2019 року підтверджено, що за надання послуг з написання позовної заяви ОСОБА_1 було сплачено 4 000 грн, за написання зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 було сплачено 3 000 грн. Всі інші послуги надавалися Адвокатським об`єднанням «Кравець і партнери» вказаним особам без розподілу нарахованих сум за надані послуги між зазначеними вище особами.
Виходячи з загальної суми понесених відповідачами витрат на правничу допомогу у розмірі 37 159,23 грн, сума, яка підлягає стягненню з ДІУ на користь ОСОБА_1  та   ОСОБА_2  за мінусом послуг з написання позовної заяви ОСОБА_1 у розмірі 4 000 грн та написання зустрічної позовної ОСОБА_2 становить 30 159,62 грн ( 37 159, 23 -7 000= 30 159, 62).
Отже, з ДІУ на користь ОСОБА_1  підлягають стягненню  витрати на правничу допомогу в розмірі 4 909,18 грн (30 159,62:2+4 000=19 079,62*25,73%=4 909,18).
Відповідно до частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
З урахуванням наведеного, з ОСОБА_1 на користь ДІУ слід стягнути 53 090,55 грн в рахунок відшкодування судових витрат.

Керуючись статтями 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги  ОСОБА_1 та Державної іпотечної установи, в інтересах якої діє ОСОБА_6 , 
Рішення Садгірського районного суду міста Чернівці від 16 травня 2019 року в частині вирішення позовних вимог Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту, процентів, пені змінити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Державної іпотечної установи заборгованість за кредитним договором в сумі 971 445 гривень 94 копійки.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Державної іпотечної установи 53 090 гривень 55 копійок в рахунок відшкодування судових витрат.
Заяву про поворот виконання рішення задовольнити. 
В порядку повороту виконання постанови Чернівецького апеляційного суду від 07 жовтня 2019 року зобов`язати  ОСОБА_1 повернути Державній іпотечній установи сплачені грошові кошти згідно платіжного доручення №15594 від 13 жовтня 2020 року в сумі 48 509 гривень 17 копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена 20 вересня 2021 року.

Головуючий                                                        І.М. Литвинюк

Судді:                                                                І.Н. Лисак 

                                                                       І.Б. Перепелюк