П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

29 червня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/13389/20	

Головуючий в 1 інстанції: Токмілова Л.М.
ухвала суду першої інстанції прийнята у
м. Одеса, 11 травня 2021 року
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача:                                                    Танасогло Т.М.,
суддів:                                                             Димерлія О.О., Єщенка О.В.

секретар судового засідання                              Недашковська Я.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 11 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного реєстратора Медвідь Ганни Станіславівни, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2 , про скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2020 року ОСОБА_1 (позивач) звернулась до суду з адміністративним позовом до Державного реєстратора Медвідь Ганни Станіславівни (відповідач), в якому просила суд: скасувати рішення державного реєстратора Роздільнянської районної державної адміністрації Одеської області Медвідь Ганни Станіславівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 53059050 від 10.07.2020 року, запис про право власності в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно щодо реєстрації за ОСОБА_2 права власності на нерухоме майно, а саме: 1/1 будівель та споруд за адресою: будинок АДРЕСА_1 , загальною площею: 427 кв. м., житловою площею: 97 кв. м., опис: А житловий будинок, Б літня кухня, В сарай, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2119633151101.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що державним реєстратором порушено норми Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", оскільки не відмовлено в державні реєстрації за ОСОБА_2 прав власності на нерухоме майно 1/1 будівель та споруд за адресою: будинок АДРЕСА_1 .
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 11.05.2021р. провадження у справі за позовом ОСОБА_1 закрито на підставі п.1 ч.1 ст. 238 КАС України.
Не погоджуючись з прийнятою ухвалою, ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апелянт просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, а саме – Одеського окружного адміністративного суду.
В обґрунтування скарги апелянт зазначив про те, що адміністративний позов ОСОБА_1 поданий до Одеського окружного адміністративного суду з підстав оскарження дії або бездіяльності державного реєстратора Медвідь Г.С., оскільки Міністерство юстиції не розглянуло скаргу в порядку та строки, які передбачені ст. 37 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», однак суд першої інстанції взагалі не звернув уваги на вказане, не надав належної оцінки доводам позивача та наданим доказам. Суд першої інстанції, на думку апелянта, порушив ст. 37 вказаного вище Закону № 1952-IV, і як наслідок ОСОБА_1 не може реалізувати право на оскарження дій державного реєстратора ОСОБА_3 , оскільки їй закритий доступ до правосуддя. Також, апелянт вважає, що у даному провадженні нею оскаржуються саме владно-публічні та управлінські функції державного реєстратора ОСОБА_3 в контексті ст. 24 Закону №1952-IV, та відсутній майновий характер або пов`язані з реалізацією її майнових прав або особистих немайнових інтересів. В свою чергу, суд першої інстанції не обґрунтовує який майновий спір, які речові права третьої особи порушуються, адже позивачкою не оскаржується право власності на нерухоме майно за ОСОБА_4 , який його не набув. Апелянт вважає, що судом першої інстанції було невірно встановлено предмет спору в цій справі, яким є саме правомірність вчинення реєстраційних дій з державної реєстрації речового права, за наявності в Державному реєстрі прав запису про державну реєстрацію обтяження у вигляді арешту на нерухоме майно, заборони на нерухоме майно, наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями за однією адресою (два різні об`єкти нерухомості), подані документи не дають змоги встановити набуття речових прав на нерухоме майно та їх обтяження (технічний паспорт від 30.06.2020 та довідка від 30.06.2020р.). 
Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Приймаючи оскаржувану ухвалу у даній справі, суд першої інстанції виходив з наявності передбачених п.1 ч.1 ст.238 КАС України підстав для закриття провадження у справі, з огляду на те, що у даному випадку спір стосується речових прав на нерухоме майно третьої особи, у зв`язку з чим не може бути розглянутий в порядку адміністративного судочинства.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам та обґрунтованості висновків суду першої інстанції, судова колегія виходить з наступного.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 20.07.2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що суд який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, яка гарантує право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
За визначенням ч.1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
В силу приписів п. 2 ч.1 ст. 4 КАС України, публічно-правовий спір - спір, у якому:
хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або
хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або
хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
Суб`єкт владних повноважень, згідно з п.7 ч.1 ст. 4 КАС України, - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
В силу вимог п. 2 ч.1 ст.5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.
Як встановлено п. 1 ч.1 ст.19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження
З огляду на викладене, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Колегія суддів звертає увагу на те, що для того, щоб кваліфікувати спір як публічно-правовий, участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою. Разом з тим сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
Під час визначення предметної юрисдикції справ необхідно виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єкта владних повноважень.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, що спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язані з реалізацією особою майнових прав або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень суб`єкта владних повноважень є способом захисту цивільних прав цієї особи.
Апеляційний суд враховує, що до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень. 
Аналогічна правова позиція наведена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №914/2006/17, від 04.09.2018 у справі №823/2042/16, від 22.01.2020 у справі №826/8592/16 тощо.
При цьому, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єкта владних повноважень.
В свою чергу, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, що спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язані з реалізацією особою майнових прав або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень суб`єкта владних повноважень є способом захисту цивільних прав цієї особи.
Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав врегульовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 №1952-IV (далі Закон №1952-IV).
Пунктом 1 частини 1 статті 2 Закону №1952-IV визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону №1952-IV право власності та право довірчої власності як спосіб забезпечення виконання зобов`язання на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва.
Відповідно до статті 11 Закону №1952-IV державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав.
Як встановлено ст. 18 Закону №1952-IV, державна реєстрація розпочинається із прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрації заяви в базі даних заяв. При цьому відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 2 цього Закону заявником є, зокрема, власник, інший правонабувач, сторона правочину, у яких виникло речове право, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав.
Згідно матеріалів даної справи, підставою для звернення позивача до суду з даною позовною заявою стало рішення державного реєстратора Медвідь Ганни Станіславівни щодо реєстрації за ОСОБА_2 права власності на нерухоме майно.
В свою чергу обґрунтовуючи протиправність спірного рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 53059050 від 10.07.2020р. дій відповідача при здійсненні державної реєстрації права власності на нерухоме майно, позивачка фактично вказувала про наявність такого права у неї та його відсутність у третьої особи.
За вказаного, як вірно зауважив суд першої інстанції, визнання незаконним (протиправним) рішення, якими спричинено наслідки у вигляді порушення прав особи, що призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язані з реалізацією майнових чи особистих немайнових інтересів, є способом захисту саме цивільних прав та інтересів.
Згідно із ст. 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначений порядок державної реєстрації прав, відповідно до якого державна реєстрація розпочинається із прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрації заяви в базі даних заяв. При цьому відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 2 цього Закону заявником є, зокрема, власник, інший правонабувач, сторона правочину, у яких виникло речове право, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав.
Спір у цій справі не може вважатися спором між учасниками публічно-правових відносин, оскільки відповідач, приймаючи оскаржувані рішення про державну реєстрацію речового права (права власності) на нерухоме майно, не мав публічно-правових відносин саме з позивачем.
Визнання протиправними та скасування рішень про державну реєстрацію певних речових прав, запису про їх реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за третіми особами є способом захисту права позивача на спірне нерухоме майно від його порушення іншими особами, за якими зареєстроване аналогічне право щодо того ж нерухомого майна.
Позивач, вказуючи на протиправність дій відповідача при здійсненні державної реєстрації права власності на нерухоме майно, фактично зазначає про відсутність такого права у третіх осіб і, як наслідок, відсутність у третіх осіб правомірного інтересу щодо фіксації їх права власності шляхом здійснення державної реєстрації та внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. При цьому, фактично вказує на те, що таке право власності наявне у неї, оскільки спірне нерухоме майно збудовано ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , яка після смерті ОСОБА_5 є єдиною його правонаступницею. При цьому, зауважує, що оскільки на вказаний об`єкт нерухомості ОСОБА_1 та ОСОБА_5 не набули право власності, оскільки він самочинно збудований, і на теперішній час цей будинок в технічному паспорті, як і в свідоцтві про право на спадщину за законом від 09.03.2004р. значиться під літерою «Г1» (будинок (1997р.). 18.02.2019р. зареєстрована спадкова справа. ОСОБА_1 прийняла спадщину та є єдиною спадкоємицею, що підтверджується довідкою від 23 червня 2020 року № 1228с/02-14. 
Отже, спір про скасування рішення про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно має розглядатись як спір, що пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване аналогічне право щодо того ж нерухомого майна. Належним відповідачем у такому спорі є особа, речове право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Участь у такому спорі реєстратора як співвідповідача (якщо позивач вважає його винним у порушенні своїх прав) не змінює приватноправового характеру спору.
В свою чергу, як вірно зауважив суд першої інстанції, оскільки позивач не була заявником стосовно оскаржуваних реєстраційних рішень, тобто останні були вчинені за заявами інших осіб, спір щодо їх оскарження є спором про цивільне право незалежно від того, чи здійснено таку державну реєстрацію речового права на нерухоме майно з дотриманням вимог законодавства та чи заявлено вимогу про зобов`язання відповідача зареєструвати аналогічне речове право за позивачем.
Оскарження рішень та дій щодо внесення записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно безпосередньо пов`язане із захистом позивачем свого цивільного права у спорі щодо нерухомого майна з особою, яка не заперечує законності дій та рішень державного реєстратора з реєстрації за нею аналогічного права на це ж майно, що свідчить про приватноправовий характер цього спору.
Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі №826/3051/18.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
За таких обставин, враховуючи суть спірних правовідносин та суб`єктний склад цього спору, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що дана справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а має вирішуватись за нормами ЦПК України.
Враховуючи, що цей пір є приватноправовим та має вирішуватись за правилами цивільного судочинства, викладені в апеляційні скарзі доводи щодо помилковості висновків суду першої інстанції є хибними, несуттєвим та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для скасування ухвали суду першої інстанції.
Інші доводи апеляційної скарги є несуттєвими, встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції залишає вказану апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін.
Керуючись ст. ст. 241-243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 328, 329 КАС України, апеляційний суд, –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 11 травня 2021 року у справі №420/13389/20 - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено та підписано 06 липня 2021 року.

Головуючий суддя 	 	Танасогло Т.М.	
Судді	    	Димерлій О.О.    Єщенко О.В.