УХВАЛА

21 вересня 2021 року 
м. Київ

Справа №  906/66/21 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Малашенкової Т.М. (головуючий), Булгакової І.В., Колос І.Б.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Служби безпеки України (далі - СБУ, позивач, скаржник)
на рішення Господарського суду Житомирської області від 20.04.2021  та
постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 20.07.2021

у справі № 906/66/21
за позовом СБУ
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тусмо"
про стягнення 534 660,30 грн

ВСТАНОВИВ:

СБУ 18.08.2021 (згідно з відміткою на поштовому конверті) звернулося до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить, зокрема скасувати рішення Господарського суду Житомирської області від 20.04.2021 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 20.07.2021 у справі № 906/66/21 в частині зменшення розміру пені та штрафу на 50% (до 122   266,45 грн пені та до 145   063,70 грн штрафу) та ухвалити у цій частині нове рішення про повне задоволення позовних вимог та стягнення на користь СБУ з              ТОВ "Тусмо" грошових коштів у сумі 244 532,91 грн пені та 290 127,39 грн штрафу.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) між суддями від 07.09.2021 для розгляду касаційної скарги у справі № 906/66/21 визначено колегію суддів у складі: Малашенкової   Т.М. - головуючий, Булгакової І.В., Колос І.Б.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 20.04.2021, яке залишено без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 20.07.2021 у справі № 906/66/21, позов задоволено частково; зменшено судом належні до стягнення суми пені та штрафу і відмовлено у стягненні 122   266,45 грн пені та 145   063,70 грн штрафу; стягнуто з ТОВ "Тусмо" на користь СБУ 122266,45 грн. пені, 145063,70 грн. штрафу, 8019,90 грн судового збору; розстрочено виконання рішення в частині стягнення пені та штрафу на 10 місяців шляхом стягнення до першого числа кожного наступного місяця після набранням рішенням законної сили по 12   227,00 грн пені та 14   507,00 грн штрафу до повної сплати.

Вирішуючи питання щодо прийнятності касаційної скарги та наявності підстав для відкриття/відмови у відкритті касаційного провадження, дослідивши матеріали справи та доводи касаційної скарги СБУ у контексті підстав оскарження судових рішень в частині відмови у задоволені позовних вимог щодо стягнення пені та штрафу, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", частина перша статті 17 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.

Приписами пункту 1 частини першої статті 287 ГПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Отже, перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, наведений у пункті 2 частини другої статті 287 ГПК України, є вичерпним.

За змістом частини сьомої статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2021 встановлено у розмірі 2270,00 грн.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 163 ГПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Предметом позову у справі №   906/66/21 є стягнення 534   660,30 грн, з яких: 244   532,91   грн пені та 290   127,39 грн штрафу за неналежне виконання умов договору про закупівлю товарів за державні кошти №   19/1-50д від 13.04.2020, а, отже, ціна позову у цій справі не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (станом на 2021рік - 1 135 000,00 грн).

Верховний Суд звертає увагу на те, що за такого правового регулювання можливість відкриття касаційного провадження у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб залежить виключно від значення кожної з них для формування єдиної правозастосовчої практики та обставин конкретної справи, при наявності підстав, передбачених підпунктами "а" - "г" пункту 2 частини третьою статті 287 ГПК України.

При цьому тягар доказування наявності підстав, передбачених пунктом 2 частини третьою статті 287 ГПК України покладається на скаржника.

Такими чином, законодавець обмежив можливість касаційного оскарження судових рішень у названій категорії господарських справ, поставивши можливість такого оскарження в залежність від імовірності значення ухваленого за наслідком касаційного провадження судового рішення для формування практики застосування відповідних правових норм та наявності обставин конкретної справи, передбачених підпунктами "а" - "г" пункту 2 частини третьою статті 287 ГПК України.

СБУ у касаційній скарзі зазначає про наявність підстав для перегляду в касаційному порядку оскаржуваних судових рішень у справі з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, які передбачені підпунктами "а", "в" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України. Необхідність відкриття касаційного провадження у справі СБУ обґрунтовує, зокрема тим, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики та має виняткове значення для СБУ, оскільки рішення прийняті судами не відповідають вимогам закону, а тому судом касаційної інстанції має бути ухвалено рішення про відкриття касаційного провадження.

Касаційна скарга мотивована, зокрема тим, що оскаржувані судові рішення у даній справі в частині зменшення розміру штрафних санкцій, а також з розстрочкою їх сплати, ухвалені без фактичного з`ясування обставин справи та повного дослідження доказів в цій частині, тому не відповідають нормам статті 236 ГПК України, відповідно до якої рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. При цьому, обставини, на які посилаються суди попередніх інстанцій, не підпадають під критерії винятковості, що в свою чергу зумовлює неоднакове застосування судами норм матеріального права, зокрема, статті 233 Господарського кодексу України (далі - ГК України) та статті 551 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та не сприяє формуванню єдиної правозастосовчої практики.

СБУ зазначає, що чинним законодавством не визначено перелік виняткових обставин, вбачається, що окремі рішення національних судів можуть бути ухвалені безпідставно та без достатнього обґрунтування, а тому для вирішення зазначених прогалин існує необхідність ухвалення Великою Палатою Верховного Суду постанови, в якій будуть визначені відповідні критерії винятковості обставин, при наявності яких у суду з`являться право зменшити розмір неустойки, яка підлягає стягненню в судовому порядку.

Фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.

З огляду на правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду в ухвалі від 07.12.2018 у справі № 922/6554/15, виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а в невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.

Якісні показники характеризуються відсутністю сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема, невизначеністю на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватись як виключна правова проблема, відсутністю національних процесуальних механізмів вирішення виключної правової проблеми іншими способами ніж із використанням повноважень Великої Палати Верховного Суду тощо.

Такі критерії, серед іншого, можливо використовувати для визначення чи має справа фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, адже останнє є оціночним поняттям.
Аргументи та доводи, викладені у касаційній скарзі, не відповідають вказаним вище критеріям, адже вони абстрактні і декларативні і не містять жодних доказів кількісного та якісного випадків щодо наявності питання фундаментального значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Право суду вирішувати питання про зменшення розміру неустойки, встановленої договором, закріплено законодавчо.

Виходячи з положень статей 549, 551 ЦК України та статті 233 ГК України зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду і суд на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам (наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків), поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків), незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення.

Висновки судів попередніх інстанцій у справі № 906/66/21 щодо застосування до спірних правовідносин статті 233 ГК України та статті 551 ЦК України, викладені в оскаржених судових рішеннях, зроблені з урахуванням сформованої практики Верховного Суду щодо передбаченого статтею 233 ГК України, статтею 551 ЦК України права суду на зменшення пені та штрафу, яке може бути реалізоване судом у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів.

Верховний Суд також зазначає, що застосоване у статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України словосполучення "суд має право" та "може бути зменшений за рішенням суду" свідчить про те, що саме суди користуються певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи розмір збитків та інші обставини, які мають істотне значення. Натомість Верховний Суд перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи (постанови Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 916/2259/18, від 24.02.2020 у справі № 917/686/19, від 26.02.2020 у справі № 922/1608/19, від 15.04.2020 у справі № 922/1607/19).

Верховний Суд, оцінивши доводи скаржника щодо застосування зазначених ним норм права, дійшов висновку, що аргументи та мотиви, викладені у касаційній скарзі, не є переконливими, доречними і достатніми, враховуючи критерії, визначені Великою Палатою Верховного Суду в ухвалі від 07.12.2018 у справі № 922/6554/15, що дана справа має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики і її розгляд Верховним Судом є необхідним для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Верховним Судом під час аналізу доводів та аргументів касаційної скарги взято до уваги: предмет позову, правову природу спірних правовідносин, складність справи, чинне на час виникнення спірних правовідносин законодавство, факт розгляду  даної справи судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, та судову практику щодо застосування норм права (статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України)  у подібних правовідносинах.

Враховуючи вищевикладене, Касаційний господарський суд доходить висновку, що касаційна скарга не порушує питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки питання застосування судом положень статті 551 ЦК України та 233 ГК України неодноразово викладалось у постановах Верховного Суду.

Поряд із цим, скаржником не обґрунтовано доводи, що справа має виняткове значення для нього як учасника, оскільки ним не доведено як виняткове значення цієї справи так і те як саме результати її вирішення вплинуть на його діяльність.

Фактично доводи скаржника, викладені у касаційній скарзі, зводяться до висловлення незгоди з прийнятими судовими рішеннями та переоцінки встановлених судами обставин, що виходить за межі повноважень Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

Колегія суддів відзначає, що незгода із рішенням суду попередніх інстанцій не свідчить автоматично про неправильність застосування або порушення норм матеріального/процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для скаржника внаслідок прийняття цих рішень, оскільки настання таких наслідків у випадку прийняття судового рішення не на користь позивача є звичайним і можливим та передбачуваним процесом.

Також слід зауважити, що саме лише застереження про те, що справа становить значний суспільний інтерес і має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, не може бути визнано судом підставою, на яку поширюється дія положення підпункту "в" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України. 

Верховний Суд відзначає, що, визначені підпунктами "а", "б", "в", "г" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки, є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку принцип "правової визначеності" буде порушено.

Суд зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами "а"-"г" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки є виключенням із загального правила, і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку буде порушено принцип "правової визначеності".

Касаційний господарський суд також враховує, що переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію "суду права", що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є "судом фактів".

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Беручи до уваги вищевказане, з огляду на принципи господарського судочинства (змагальності та диспозитивності, рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, юридичної визначеності) колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою СБУ на рішення Господарського суду Житомирської області від 20.04.2021 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 20.07.2021 у справі №   906/66/21, оскільки вона подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Окрім цього, колегія суддів зазначає, що на порушенням вимог пункту 2 частини четвертої статті 290 ГПК України скаржником до матеріалів касаційної скарги не додано документу на підтвердження сплати судового збору за подання касаційної скарги, що підтвержується також переліком додатків до касаційної скарги.

Наведене, могло бути підставою для залишення касаційної скарги без руху на підставі статті 292 ГПК України, проте як зазначено вище, наявні підстави для відмови у відкриті касаційного провадження у справі.

Керуючись частиною 163, 234, 235, 287, 293 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд 

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Служби безпеки України на рішення Господарського суду Житомирської області від 20.04.2021 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 20.07.2021 у справі №   906/66/21. 

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                              Т. Малашенкова

Суддя                                                                                               І. Булгакова

Суддя                                                                                               І. Колос