ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2021 року	Львів	Справа № 300/1047/21 пров. № А/857/10227/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді                                                      Святецького В.В.          
суддів                                                                            Гудима Л.Я., Довгополова О.М.
з участю секретаря судового засідання                     Хітрень О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Стронг Брідж ЛТД» на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2021 року в справі №300/1047/21 (головуючий суддя Главач І.А., м. Івано-Франківськ) за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Стронг Брідж ЛТД» до приватного виконавця виконавчого округу Івано-Франківської області Кушніра Олега Вікторовича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, - Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», про визнання протиправними дій щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №64690183 від 02.03.2021, постанови про стягнення з боржника основної суми винагороди ВП №64690183 від 02.03.2021, постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження ВП №64690183 від 02.03.2021, визнання протиправними та скасування вказаних постанов,-

ВСТАНОВИВ:

19.03.2021 Товариство з обмеженою відповідальністю «Стронг Брідж ЛТД» (далі - позивач) звернулося в суд з адміністративним позовом до приватного виконавця виконавчого округу Івано-Франківської області Кушніра Олега Вікторовича (далі - відповідач, виконавець), в якому просило: а) визнати протиправними дій щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №64690183 від 02.03.2021, постанови про стягнення з боржника основної суми винагороди ВП №64690183 від 02.03.2021, постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження №64690183 від 02.03.2021;
б) визнати протиправною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження, про стягнення з боржника основної суми винагороди, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 02.02.2021 ВП№64690183.
Рішенням від 23 квітня 2021 року Івано-Франківський окружний адміністративний суд у задоволенні позову відмовив повністю.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ТзОВ  «Стронг Брідж ЛТД» подало апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. 
В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказує на те, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки обставинам справи, зокрема протиправності відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом - виконавчим написом нотаріуса №266 від 11.03.2020, який не підлягає виконанню, оскільки заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю «Стронг Брідж ЛТД» перед Акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» не є безспірною. Покликається на ухвалу Господарського суду Закарпатської області від 07.05.2019, якою відкрито провадження у справі №907/232/19 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»   до Товариства з обмеженою відповідальністю «Стронг Брідж ЛТД» про стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу №4С16080ЛИ від 16.09.2016 у розмірі 14     117     825,24 грн. 
Відтак, вважає, що відповідач порушив статтю 18 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно якої постанова про відкриття виконавчого провадження, так і постанови  про стягнення з боржника основної суми винагороди та розміру мінімальних витрат виконавчого провадження є протиправними та підлягають скасуванню.
З огляду на викладене, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити повністю.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому спростовує доводи позивача про невідповідність рішення суду першої інстанції вимогам матеріального права. 
Учасники справи викликалися в судове засідання, проте, у зв`язку з їх неявкою фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Суд встановив та матеріалами справи підтверджується, що 11.03.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем на підставі  статті 87 Закону України «Про нотаріат»,  статті 7 Закону України «Про фінансовий лізинг»  та пункту 8 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 №1172, вчинено виконавчий напис про повернення лізингоодержувачем - Товариством з обмеженою відповідальністю «Стронг Брідж ЛТД», код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України 39556971, місцезнаходждення: 89412, Закарпатська область, село Оноківці, вулиця Центральна, будинок 10, р/р НОМЕР_1 у АТ КБ «Приватбанк», МФО 305299, на користь лізингодавця - Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (до перейменування Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»), місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, будинок 1Д, код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України14360570, р/р НОМЕР_2 у АТ КБ «Приватбанк», МФО 305299, об`єктів фінансового лізингу, а саме - нерухомого майна: нежитлова будівля (АЗС №11) загальною площею 70,8 кв.м., що знаходиться у АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1009592126252), вартістю 32     201     186,00 грн, що було передано в користування на підставі Договору фінансового лізингу №4С16080ЛИ від 16.09.2016 та Додаткової угоди до Договору фінансового лізингу №4С16080ЛИ від 16.09.2016, укладеної 16.09.2016, Додаткової угоди до Договору фінансового лізингу №4С16080ЛИ від 16.09.2016, укладеної 03.11.2016, укладених між Товариством з обмеженою відповідальністю «Стронг Брідж ЛТД» та Акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» (до перейменування Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» ) строком по 25.08.2024 та підлягає поверненню у зв`язку з розірванням з 04.02.2020 Договору фінансового лізингу №4С16080ЛИ від 16.09.2016. 
Вказаний виконавчий напис зареєстрований в реєстрі за № 266 та має бути пред`явлений до примусового виконання протягом одного року з дня його вчинення (а.с.106).
Згідно відомостей Єдиного реєстру приватних виконавців України Кушнір Олег Вікторович здійснює діяльність приватного виконавця в межах виконавчого округу Івано-Франківської області (а.с.134).
26.02.2021 Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», керуючись  статтею 24 Закону України «Про виконавче провадження», звернулося із заявою про примусове виконання вказаного виконавчого напису за №266 від 11.03.2020 до приватного виконавця виконавчого округу Івано-Франківської області Кушніра Олега Вікторовича, тобто за місцезнаходженням об`єкта фінансового лізингу. Вказану заяву зареєстровано відповідачем 02.03.2021 за №152 (а.с.119-124).
02.03.2021 відповідачем відкрито виконавче провадження №64690183 про примусове виконання виконавчого напису №266 від 11.03.2020, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем, про повернення боржником Товариством з обмеженою відповідальністю «Стронг Брідж ЛТД» (лізингоодержувачем) на користь стягувача Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (лізингодавця) об`єкта фінансового лізингу, а саме - нерухомого майна: нежитлова будівля (АЗС №11) загальною площею 70,8 кв.м., що знаходиться у АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1009592126252), вартістю 32     201     186,00 грн., а також стягнення витрат за вчинення виконавчого напису нотаріуса у розмірі 40     000,00 грн. (а.с.114-115).
Також 02.03.2021 у межах даного виконавчого провадження №64690183 приватним виконавцем виконавчого округу Івано-Франківської області Кушніром О.В. винесені постанова про стягнення з боржника основної винагороди у сумі 18     160,00 грн та постанова про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження у сумі 192,60 грн (а.с.116-118).
02.03.2021 Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулося до приватного виконавця виконавчого округу Івано-Франківської області Кушніра О.В. із заявою про повернення виконавчого документу - виконавчого напису за №266 від 11.03.2020 без виконання. Вказану заяву зареєстровано відповідачем 02.03.2021 за №153 (а.с.110-111).
02.03.2021 відповідачем, керуючись пунктом 1 частини 1  статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову про повернення виконавчого напису №266 від 11.03.2020, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М., стягувачу (а.с.108-109).
Вищевказані постанови у межах виконавчого провадження №64690183 позивачем отримано 09.03.2021, що підтверджується витягом з офіційного сайту ПАТ «Укрпошта» про відстеження поштового відправлення, адресованого рекомендованим листом Товариству з обмеженою відповідальністю «Стронг Брідж ЛТД», з трек-номером №76011868089325 (а.с.8, 17-18).
Вважаючи, що в рамках вказаного виконавчого провадження №64690183 відповідачем не здійснено всіх дій, передбачених  статтею 18 Законом України «Про виконавче провадження», внаслідок чого не було встановлено, що виконавчий напис №266 від 11.03.2020 не підлягає виконанню, оскільки заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю «Стронг Брідж ЛТД» перед Акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» не є безспірною, позивач оскаржив дії приватного виконавця виконавчого округу Івано-Франківської області Кушніра Олега Вікторовича щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №64690183 від 02.03.2021, постанови про стягнення з боржника основної суми винагороди ВП №64690183 від 02.03.2021, постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження №64690183 від 02.03.2021 та, як наслідок, просив скасувати вказані постанови як незаконні.
Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції керувався тим, що постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №64690183 від 02.03.2021, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження №64690183 від 02.03.2021 та про стягнення з боржника основної суми винагороди ВП №64690183 від 02.03.2021 винесені з дотриманням вимог чинного законодавства, а відтак, підстави для їх скасування відсутні.
Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені  ст. 308 КАС України, апеляційний суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.2  ст.19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно з частиною першою  статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VІІІ  (далі - Закон України «Про виконавче провадження») виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені  Конституцією України, цим  Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього  Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього  Закону  підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до пункту 3 частини 1  статті 3 Закону України «Про виконавче провадження»  примусовому виконанню підлягають рішення на підставі виконавчих написів нотаріусів.
Частинами 1, 2  статті 5 Закону України «Про виконавче провадження»  передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим  Законом  випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються  Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». Приватний виконавець здійснює примусове виконання рішень, передбачених  статтею 3 цього Закону.
Частиною 2  статті 24 вказаного Закону  встановлено, що приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника.
Основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус визначає  Закон України від 2 червня 2016 року № 1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»  (далі - Закон України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»).
Відповідно до пункту 4 частини 2  статті 23 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»  у Єдиному реєстрі приватних виконавців України містяться відомості про виконавчий округ, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність.
Частинами першою, другою  статті 25 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»  визначено, що виконавчим округом є територія Автономної Республіки Крим, області, міста Києва чи Севастополя; приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких відповідно до  Закону України «Про виконавче провадження»  знаходиться у межах Автономної Республіки Крим, області або міста Києва чи Севастополя, у яких розташований його виконавчий округ.
Оскільки об`єктом фінансового лізингу, про повернення якого лізингодавцю - Акціонерному товариству Комерційний банк «Приватбанк»  і вчинений виконавчий напис №266 від 11.03.2020, є нерухоме майно: нежитлова будівля (АЗС №11) загальною площею 70,8 кв.м., що знаходиться у АДРЕСА_1 , стягувач правомірно пред`явив виконавчий напис нотаріуса за місцезнаходженням нерухомого майна, що підлягає поверненню, з дотриманням вимог частини 2  статті 24 Закону України «Про виконавче провадження».
Частиною 1  статті 4 Закону України «Про виконавче провадження»  визначено вимоги до виконавчого документа.
При цьому, з аналізу положень  Закону України «Про виконавче провадження»  слідує, що приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи, місце виконання яких знаходиться у межах його виконавчого округу, та при надходженні виконавчого документа - виконавчого напису нотаріуса приватний виконавець зобов`язаний перевірити наявність в ньому всіх обов`язкових реквізитів, визначених частиною 1статті 4  Закону України «Про виконавче провадження»  та пунктом 4 Глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5.
Суд першої інстанції, ретельно дослідивши виконавчий  №266 від 11.03.2020, який виданий приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем, встановив, що такий містить  всі обов`язкові реквізити, визначені частиною 1статті 4  Закону України «Про виконавче провадження»  та пунктом 4 Глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5.
Крім того, судом не встановлено підстав для повернення виконавчого документа, вичерпний перелік яких передбачено ч.4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», а саме: виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до      статті 26     цього Закону  (пункт 6); виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю (пункт 10).
Колегія суддів зазначає, що на етапі вирішення питання про відкриття виконавчого провадження або про повернення виконавчого документа у приватного виконавця відсутній обов`язок, а отже і будь-який механізм, спрямований на перевірку законності виконавчого документа. Відповідальність за вчинення виконавчого напису відповідно до вимог Глави 16 розділу II Порядку №    296/5 несе нотаріус, як особа, яка вчиняє виконавчий напис.
Перевірка ж майнового стану боржника, розшук боржника та/ або його майна здійснюється у вже відкритому виконавчому провадженні (частини друга, четверта статті  13, частина сьома статті  26, стаття  36, частина восьма статті  48 Закону України «Про виконавче провадження»).
Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 09.12.2020 в справі 460/3537/20.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що на момент прийняття рішення про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого напису №266 від 11.03.2020, що знаходиться в межах відповідного виконавчого округу, у приватного виконавця виконавчого округу Івано-Франківської області Кушніра Олега Вікторовича були всі визначені  законом  підстави для його відкриття.
За таких обставин, колегія суддів відхиляє як безпідставні та необґрунтовані покликання скаржника на те, що відповідачем на етапі вирішення питання про відкриття виконавчого провадження в порушення вимог  статті 18 Законом України «Про виконавче провадження»  не здійснено всіх дій та не з`ясовано той факт, що виконавчий напис нотаріуса №266 від 11.03.2020 не підлягає виконанню, оскільки заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю «Стронг Брідж ЛТД» перед Акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» не є безспірною, оскільки Господарським судом Закарпатської області ухвалою від 07.05.2019 відкрито провадження у справі №907/232/19 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до    Товариства з обмеженою відповідальністю «Стронг Брідж ЛТД» про стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу №4С16080ЛИ від 16.09.2016 у розмірі 14     117     825,24 грн. 
Крім того, суд зазначає, що правомірність винесення самого виконавчого документа - виконавчого напису нотаріуса №266 від 11.03.2020 не є предметом оскарження у даній адміністративній справі.
Позивачем також не подав суду доказів скасування виконавчого документа - виконавчого напису №266 від 11.03.2020, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що дії відповідача щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №64690183 від 02.03.2021 є правомірними, а тому підстави для її скасування відсутні.
Щодо заявлених позовних вимог про скасування постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження №64690183 від 02.03.2021 та постанови про стягнення з боржника основної суми винагороди ВП №64690183 від 02.03.2021, суд зазначає наступне.
Частиною 1  статті 42 Закону України «Про виконавче провадження»  установлено, що    кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому  статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.
Відповідно до частини 2  статті 42 Закону України «Про виконавче провадження»  витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.
Згідно з частиною 3  статті 42 Закону України «Про виконавче провадження»  витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів. Розмір та види        витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.
Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої  наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 02.04.2012, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України за №489/20802 від 02.04.2012, встановлено, що фінансування виконавчого провадження здійснюється за рахунок коштів виконавчого провадження, визначених  статтею 42     Закону України «Про виконавче провадження»(пункт 1 розділу VI).
Відповідно до пункту 2 розділу VI Інструкції з організації примусового виконання рішень витрати виконавчого провадження складаються з мінімальних та додаткових витрат виконавчого провадження.
Виконавець виносить постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини) та надсилає її сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення.
Згідно зі  статтею 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»  за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода (частина 1), яка складається з основної та додаткової (частина 2).
Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом. Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України (частина 3).
У відповідності з частиною 7  статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»    приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Аналіз положень  статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень та рішень інших органів»  та Інструкції з організації примусового виконання рішень свідчать про те, що одночасно з відкриттям виконавчого провадження приватний виконавець повинен вирішити питання про стягнення основної винагороди, мінімальних витрат, і винесення постанов про стягнення основної винагороди й мінімальних витрат разом з постановою про відкриття виконавчого провадження є обов`язком приватного виконавця.        
Відтак, суд дійшов правильного висновку, що приймаючи постанову про відкриття виконавчого провадження одночасно з постановою про стягнення з боржника основної винагороди та постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, приватний виконавець керувався приписами  статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», Інструкції з організації примусового виконання рішень, тобто діяв правомірно, а тому відсутні підстави для їх скасування. 
Водночас, колегія суддів зазначає, що право на стягнення суми основної винагороди, визначеної у постанові про стягнення основної винагороди, залежить від того чи виконане рішення в повному або частковому обсязі внаслідок дій приватного виконавця.
Сума основної винагороди, визначена приватним виконавцем у постанові про її стягнення, яка винесена одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, не є винагородою, яка гарантовано має бути стягнута за наслідками фактичного виконання виконавчого провадження у випадках неповного виконання або ж невиконання відповідного виконавчого документа.
Відтак, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.
З огляду на викладене вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вжив усіх заходів для всебічного і повного дослідження обставин справи та ухвалив законне й обґрунтоване рішення.
Наведені вище обставини спростовують доводи апеляційної скарги про невідповідність рішення суду першої інстанції нормам матеріального та процесуального права, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги. 
Інші, зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства (КАС)  України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.     
Керуючись статтями 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Стронг Брідж ЛТД»  залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2021 року в справі №300/1047/21 – без змін.
Постанова набирає законної сили   з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Головуючий суддя	 	В. В. Святецький 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	О. М. Довгополов  	
Повне судове рішення складено 02.07.2021.