КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №759/18848/15                                                     Головуючий у І інстанції - Шум Л.М.  
апеляційне провадження №22-ц/824/920/2021               Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
 
                                                        ПОСТАНОВА
                                                  ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
20 липня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Гуля В.В.,
суддів Сержанюка A.C., Суханової Є.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 12 березня 2020 року по справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про від шкодування збитків в порядку регресу,-
                                               встановив:
позивач звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталася з вини відповідача, автомобілю ОСОБА_3 , завдано шкоди, яку відшкодовано ПрАТ "УПСК". Згідно договору від 03 серпня 2008 року ПрАТ "УПСК" відступило позивачу право вимоги до відповідача. Тому просить стягнути з відповідача в порядку регресу 4 724 грн. 77 коп., судові витрати 704 грн. 80 коп. та витрати на правову допомогу в розмірі 1000 грн.
Свої вимоги мотивував тим, що в порядку п.п. в, ґ, п. 38.1.1, ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» має право зворотної вимоги (регресу) до відповідача, як до водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, та він після ДТП за його участю самовільно залишив місце пригоди та не повідомив страховика про настання ДТП у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону (не пізніше 3- х робочих днів з дня настання ДТП, письмово надати страховику повідомлення). Відповідачу направлено регресну вимогу з пропозицією відшкодувати матеріальні збитки, однак він страхового відшкодування не сплатив.
 
Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 12 березня 2020 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на відшкодування шкоди в порядку регресу 4 724 грн. 77 коп., понесених витрат на правову допомогу в розмірі 1 000 грн., а також судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп., а всього 6 429 (шість тисяч чотириста двадцять дев`ять) грн. 57 (п`ятдесят сім) коп.
 
Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, 
 
неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що дані правовідносини є суброгацією, тому перебіг позовної давності почався від дня здійснення дтп і суд безпідставно не відмовив у задоволенні позову з цих підстав. Крім того, безпідставно судом також стягнуто з відповідача, який є учасником ліквідації аварії на ЧАЕС 1 категорії, судовий збір. Не відповідають закону подані позивачем документальні підтвердження факту понесених витрат в розмірі 1000 грн.
У відзиві позивач посилається на безпідставність доводів апеляційної скарги. Рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ч.І ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч.І. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно ч.І3 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню враховуючи наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що 04 серпня 2015 року з вини ОСОБА_1 , сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої пошкоджено автомобіль «HYUNDAI GETZ» д.н.з.  НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про реєстрації транспортного засобу серія НОМЕР_2 .
14вересня 2015 року ОСОБА_1 надав інспектору ВДАІ Вишгородського району р-ну поліції Прокопенку А.М., пояснення в яких зазначив, що у поштовій скринці виявив повістку про виклик до відділу поліції де дізнався, що 04 серпня 2015 року зі слів ОСОБА_3 був причетний до дорожньо-транспортної пригоди. Зазначає, що не пам`ятає чи був причетний до ДТП, оскільки його автомобіль застрахований й місця події він би не залишав.
Протокол про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності складено щодо останнього 14 вересня 2015 року, коли подія відбулась 04 серпня 2015 року.
Про такі ж обставини йдеться в постанові цього ж суду від 27 жовтня 2015 року, що набрала законної сили, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП.
Відповідач на той час, на підставі тимчасового дозволу серії ТД № 231013, керував власним автомобілем «HYUNDAIELANTRA» д.н.з НОМЕР_3 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 .
Цивільно-правова відповідальність відповідача застрахована у ГУ ПрАТ «УПСК», згідно полісу №АІ/6863084 від 28 січня 2015 року.

Як вбачається з п. 5 Полісу розмір франшизи становить 0%.

14  вересня 2015 року відповідачем подано до ГУ ПрАТ «УПСК» повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, яка мала місце 04 серпня 2015 року.
22 вересня 2015 року ОСОБА_3 також подано до ГУ ПрАТ «УПСК» повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду.
22 вересня 2015 року ГУ ПрАТ «УПСК» складено акт огляду № 239, яким встановлено вартість відновлювального ремонту без НДС, з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, що становить 4 724 грн. 77 коп.
11 листопада 2015 року з метою отримання страхового відшкодування ОСОБА_3 звернулася до ГУ ПрАТ «УПСК» з заявою про виплату страхового відшкодування.
На підставі страхового акту № ОЦ/005/008/15/0235 від 26 листопада 2015 року відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ГУ ПрАТ «УПСК» виплатила ОСОБА_3 страхове відшкодування в розмірі 4 724 грн. 77 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 753 від 26 листопада 2015 року.
03 серпня 2018 року між ПрАТ «УПСК» та ФОП ОСОБА_2 укладено договір про відступлення права вимоги № 03/08/2018, згідно якого ПрАТ «УПСК» передало (відступило) позивачу свої права вимоги до боржників, зокрема, і до ОСОБА_1 .
Встановивши вказані обставини, оскільки відповідач після настання ДТП самовільно залишив місце пригоди та не повідомив позивача про настання страхової події протягом трьох робочих днів про настання ДТП, то після виплати суми страхового відшкодування на користь ОСОБА_3 , у позивача виникло право вимоги до відповідача про відшкодування завданої шкоди, цивільне право позивача на пред`явлення зворотної вимоги до особи, що заподіяла шкоду у розмірі виплаченого відшкодування, відповідає вимогам п.п. в,г) 38.1.1. п. 38.1. ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Відтак, з відповідача на користь позивача згідно ч. 1 ст. 22ЦК України, ст..ст. 3, 6, 22, 28, 33, 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності», з відповідача слід стягнути суму виплаченого страхового відшкодування в розмірі 4 724 грн. 77 коп.
Такий висновок суду в оскаржуваній частині відповідає обставинам справи та вимогам закону виходячи з наступного.
Відповідно до частини першої статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Стаття 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачає право страховика, а у випадках, передбачених цим Законом, - МТСБУ, подати після виплати страхового відшкодування регресний позов (у випадку страховика до страхувальника або водія транспортного засобу, особи, яка заподіяла шкоду навмисно, підприємства, установи, організації, що відповідають за стан дороги (пункт 38.1 статті), тоді як у разі МТСБУ - до власника, водія транспортного засобу, страховика, підприємства, установи, організації, що відповідають за стан дороги, а також особи, визначеної у пункті 13.1 статті 13 цього Закону, яка причетна до ДТП (пункт 38.2. статті)).

Згідно зі статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.
Отже стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України "Про страхування", з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини (аналогічний висновок викладено у пункті 68 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 755/18006/15-ц).
Тому під час розгляду справи не слід ототожнювати правовідносини регресу, регулювання яких здійснюється статтею 1191 ЦК України та статтею 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів") з правовідносинами суброгації, які регулюються статтею 993 ЦК України та статтею 27 Закону України "Про страхування".
Суброгація (від лат. "subrogare" - заміщення, обрання взамін) є одним із видів уступки права, який полягає в тому, що до нового кредитора, який реально виконав зобов`язання у вигляді сплати грошей, переходить право вимагати відповідного відшкодування від особи, відповідальної за завдану шкоду.
Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України "Про страхування" до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією (див. пункт 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 755/18006/15-ц).
Під час суброгації нового зобов`язання із відшкодування збитків не виникає - відбувається заміна кредитора: потерпілий передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Тобто у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Страховик виступає замість потерпілого.
Водночас регресом (з лат. "regressus" - зворотній рух) є право особи, яка здійснила відшкодування шкоди, заподіяної не її діями, звернутися з вимогою про повернення виплаченого до боржника, з вини якого заподіяно шкоду. При регресі основне (деліктне) зобов`язання припиняється та виникає нове (регресне) зобов`язання, в межах якого у кредитора (третьої особи, що виконала обов`язок замість винної особи перед потерпілим) виникає право регресної вимоги до такої винної особи. Це виходить із змісту статей 559 та 1191 ЦК України, згідно яких зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином; особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
 Зважаючи на зміст наведених норм ЦК України, право зворотної вимоги (регресу) не переходить від однієї особи до іншої, як у випадку заміни сторони (кредитора) у вже існуючому зобов`язанні (при суброгації у страхових відносинах). При регресі право регресної вимоги виникає, тобто є новим правом кредитора за новим в даному випадку регресним зобов`язанням, що виникло внаслідок припинення основного (деліктного) зобов`язання шляхом виконання обов`язку боржника (винної особи) у такому деліктному зобов`язанні третьою особою (див. пункти 44-46 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 910/2603/17).
Під час регресу право вимоги (регресу) виникає у третьої особи після виконання такою особою обов`язку боржника та, відповідно, припинення основного (деліктного) зобов`язання та виникнення нового (регресного) зобов`язання.

Крім того, варто враховувати, що моментом початку позовної давності для регресної вимоги з огляду на положення частини шостої статті 261 ЦК України страховика є день виконання основного зобов`язання і фактично день припинення цього зобов`язання належним виконанням - день проведення страховиком виплати страхового відшкодування третій особі (потерпілому в деліктному зобов`язанні) (висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05.04.2017 у справі № 6-2806цс16).
 У той час як згідно положення статті 262 ЦК України заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. При суброгації деліктне зобов`язання не  припиняється, змінюється лише одна і сторін такого зобов`язання - кредитор (аналогічної позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 у справі № 910/2603/17).
Тому у разі суброгації перебіг строку позовної давності, починається від дня настання страхового випадку, оскільки при переході права вимоги, до страховика переходять усі права, які мав страхувальник, зокрема це стосується і права на подання позову, у тому числі щодо часу виникнення права на позов - з моменту ДТП в результаті якого заподіяно шкоду (висновок викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 28.02.2018 у справі 521/16989/13-ц).
Отже при суброгації строк позовної давності обчислюється з моменту ДТП, а при регресі - з моменту здійснення відповідної виплати страхового відшкодування (аналогічний висновок викладено у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 199/1848/16, від 27.12.2018 у справі № 373/2348/16-ц, від 10.01.2019 у справі № 200/13392/13-ц).
Суд акцентує, що при вирішенні спорів про право зворотної вимоги судам належить розрізняти поняття "регресу" та "суброгації".
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 237 ГПК України при ухваленні рішення суд, зокрема вирішує питання про те, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.
У справі, що розглядається судом першої інстанції встановлено, що04 серпня 2015 року з вини ОСОБА_1 , сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої пошкоджено автомобіль «HYUNDAIGETZ» д.н.з.  НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про реєстрації транспортного засобу серія НОМЕР_2 .
На підставі страхового акту № ОЦ/005/008/15/0235 від 26 листопада 2015 року відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ГУ ПрАТ «УПСК» виплатила ОСОБА_3 страхове відшкодування в розмірі 4 724 грн. 77 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 753 від 26 листопада 2015 року.
03 серпня 2018 року між ПрАТ «УПСК» та ФОП ОСОБА_2 укладено договір про відступлення права вимоги № 03/08/2018, згідно якого ПрАТ «УПСК» передало (відступило) позивачу свої права вимоги до боржників, зокрема, і до ОСОБА_1 .
Отже у спірних правовідносинах позивач не є страховиком потерпілої особи за договором добровільного страхування, а регламентна виплата, яку здійснило ПрАТ «УПСК» цій особі припинила деліктне зобов`язання між власниками транспортних засобів - учасників дтп. 
Враховуючи вищенаведене, правовідносини, які виникли між сторонами у цій справі не є суброгацією, що спростовує доводи апеляційної скарги.
Таким чином суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, 
 
повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого дійшов правильного висновку про задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права є необґрунтованими та зводяться до власного тлумачення заявником норм матеріального права.
                                                                                                                                                                   Позов поданий у межах трирічного строку позовної давності перебіг позовної давності почався від дня здійснення страхової виплати.  
 Також не приймаються до уваги доводи про відсутність підстав для стягнення правничих виплат та звільнення від їх відшкодування.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно із ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною 3 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно із ч. 2 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 2 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України).
Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку 
 
(квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу.
Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).
Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
У своїй постанові від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.),документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунки таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
У відповідності до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Зважаючи на викладене, беручи до уваги те, що стороною позивача документально підтверджено понесені витрати на правничу допомогу, оскільки надано: договір про надання правової допомоги № 30/01/19 від 30 січня 2019 року, додаткову угоду до нього від 16 липня 2019 року, акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 16 липня 2019 року, квитанції до прибуткового касового ордеру № 0130, 0131 від 16 липня 2019 року на суму 500 + 500 грн., вказана сума обгрунтовано стягнута з відповідача на користь позивача, в зв`язку з чим доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставні.
Стороною відповідача у відповідності до ч. 6 ст.137 Цивільного процесуального кодексу України, не заявлено клопотання про зменшення витрат на правову допомогу, доказів не співмірності  витрат не подано, розмір правничих витрат у встановленому законодавством порядку не спростовано.
Сторона, яка звільнена законом від сплати судового збору не звільняється від відшкодування витрат на правову допомогу (№ 6-1544цс17 від 18.10.2017)
 
У відповідності до приписів ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи 
 
відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Таким чином, оскільки позов задоволено, а відповідач у відповідності до приписів п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору за подачу позову в розмірі 704.80 грн. належить компенсувати за рахунок держави згідно зазначених вище вимог ст. 141 ЦПК України.
Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог,однак при розгляді справ в апеляційному порядку встановлено, що ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору на підставі  ст.5 ЗУ «Про судовий збір», оскільки є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 1 категорії,а тому судовий збір сплачений позивачем за подачу позову,підлягає компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Враховуючи викладене рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат понесених на сплату судового збору в розмірі 704.80 грн підлягає скасуванню з новим розподілом судових витрат,а в іншій частині залишенню без змін.
 
Керуючись ст.ст.7,367,369,374,376,381,382,389 ЦПК України, суд, -
                                                     постановив:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 12 березня 2020 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат понесених на сплату судового збору в розмірі 704.80 грн скасувати.
 
Ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким компенсувати ОСОБА_2 судові витрати у вигляді судового збору у сумі 704.80 грнгрн., сплаченоих ним 20 листопада 2018 року на розрахунковий рахунок № 516933013575818, отримувач платежу УК у Вишгородському районі/22030101, ідентифікаційний код отримувача 3786556, банк отримувача Казначейство України (ЕАП), код установи банку 899998, згідно платіжного доручення № 0.0.1191396479.1, за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В решті рішення Вишгородського районного суду Київської області від 12 березня 2020 року залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.
 
Суддя-доповідач                                                               В.В. Гуль
 
Судді                                                                                А.С. Сержанюк
 
                                                                                            Є.М. Суханова