ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
Іменем України

29 липня 2021 року
м. Харків

справа № 638/8876/19
провадження № 22ц/818/3204/21

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого – Котелевець А.В.,
суддів – Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,
за участю секретаря – Огар О.В., 

імена (найменування) сторін:
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідач – Харківська міська рада,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, -  ОСОБА_2 ,
представники - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 – представника ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 березня 2021 року в складі судді Штих Т.В., 

у с т а н о в и в:                        

В червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Харківської міської ради (далі – ХМР), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2 , про визнання права власності.

Позовна заява, з урахуванням доповнень, мотивована тим, що його мати ОСОБА_6 перебувала в зареєстрованому шлюбі з  ОСОБА_7 . За час спільного проживання батьки побудували будинок літ. Б-1, площею 53,7 кв. м з надвірним будівлями, АДРЕСА_1 . Рішенням Виконавчого комітету Дзержинської районної ради народних депутатів від 08 грудня 1990 року № 2 домоволодіння було прийнято в експлуатацію.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 . 

Після смерті матері він залишився проживати разом з вітчимом ОСОБА_7 , який потребував у зв`язку з віком та станом здоров`я постійного догляду та лікування.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 помер.

Він з 1956 року проживає в будинку АДРЕСА_1 , фактично користується майном, яке належало на праві власності вітчиму ОСОБА_7 , а саме – 130/400 частинами, та отримав 13 квітня 2019 року свідоцтво про право власності на спадщину на 65/400 частин домоволодіння за вказаною адресою після смерті матері. 

Вказує, що власником 140/400 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , є ОСОБА_2 , а 65/200 (130/400) частин та 65/400 частин цього, які належали ОСОБА_7 , на даний час є безхазяйними.

Позивач зазначав, що він тривалий час добросовісно, відкрито і безперервно володіє зазначеним майном.

З урахуванням наведеного, посилаючись на положення статті 344 ЦК України, ОСОБА_1 просив визнати за ним право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 : на 65/200 (130/400) частин та 65/400 частин - після смерті ОСОБА_7 в порядку набувальної давності; на 65/400 частин - після смерті ОСОБА_6 

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 – представник ХМР подала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відзив мотивовано тим, що рішення Виконавчого комітету Дзержинської районної ради народних депутатів від 08 грудня 1990 року № 2, яким домоволодіння за вказаною адресою було прийнято в експлуатацію та на яке в позові посилається позивач, відсутнє в матеріалах інвентаризаційної справи. Разом з тим, в матеріалах інвентаризаційної справи міститься довідка від 27 лютого 2019 року, видана Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» (далі – КП «ХМБТІ») на запит нотаріуса 19 лютого 2019 року за № 439/02-14, згідно з якою за вказаною адресою є самочинно побудована житлова прибудова літ. «А2-1» загальною площею 24,0 кв. м, житловою площею 11,6 кв. м, гараж літ. «У», сарай літ. «Є». Зазначає, що позивачем не доведено наявність або відсутність інших спадкоємців, на права та обов`язки яких може вплинути рішення суду, а також доказів про відмову в оформленні спадщини.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова ві 02 березня 2021 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Залишаючи позов без задоволення, суд першої інстанції послався на правові позиції, які містяться в постановах Великої Палати Верховного Суду, відповідно до яких право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 та постанови Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 752/16311/16-ц, від 19 вересня 2018 року у справі № 296/6949/17, від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц); добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном (постанова Верховного Суду від 27 вересня 2018 року у справі № 571/1099/16-ц); відповідна особа має добросовісно заволодіти чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий), нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17). 

25 березня 2021 року ОСОБА_3 – представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що на спірне майно не претендують інші особи, в матеріалах справи відсутні докази наявності спору щодо спірної нерухомості, а ХМР не надала доказів на підтвердження вчинення дій щодо передання майна у власність територіальної громади. При цьому позивач не мав права на спадщину, оскільки не належав до жодної з черг на спадкування за Цивільним кодексом УРСР в редакції 1963 року. Зазначає, що висновок суду першої інстанції про наявність самочинного будівництва спростовується Свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим державним нотаріусом Сьомої Харківської міської державної нотаріальної контори Верещака Г.Л. за реєстровим № 1-297, згідно з яким на земельній ділянці АДРЕСА_1 розташовані житловий будинок з прибудовами літ. «А-1», житловою площею 22,8 кв. м, загальною площею 40,6 кв. м та житловий будинок з прибудовами літ. «Б-1», житловою площею 65,6 кв. м, загальною площею 108,9 кв. м, а при цих будівлях є такі надвірні будівлі: льохи літ. «Ж», «З», сараї літ. «Ф», «Х», душі літ. «Ц», «Ш», вбиральні літ. «Ч», «Щ», огорожа № 3-5, 10-14, трубчатий колодязь № 9; та договором купівлі-продажу, укладеним 14 серпня 2015 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 , посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавінда Н.О. за реєстровим № 3391, відповідно до якого домоволодіння АДРЕСА_1 складається з: житлового будинку з прибудовами літ. «А-1», житловою площею 22,8 кв. м, загальною площею 41,7 кв. м та житлового будинку з прибудовами літ. «Б-1», житловою площею 65,6 кв. м, загальною площею 108,9 кв. м, а також надвірних будівель: льохів літ. «Ж», «З», сараїв літ. «Ф», «Х», душів літ. «Ц», «Ш», вбиральні літ. «Ч», «Щ», огорож № 1-5.

На апеляційну скаргу подано відзиви: 27 травня 2021 року - ОСОБА_4 – представником ХМР та 13 липня 2021 року – ОСОБА_5 – представником ОСОБА_2 , в яких міститься прохання залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відзиви мотивовані тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України – в межах доводів і вимог апеляційної скарги - судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що домоволодіння АДРЕСА_1 складається з двох будинків – літ. «А-1» та літ. «Б-1».

11 грудня 1955 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 було укладено шлюб (а. с. 9).

Згідно з рішенням виконавчого комітету Дзержинської районної ради народних депутатів від 23 січня 1990 року № 16/1 «Про оформлення правовстановлюючих документів на домоволодіння та про перерозподіл ідеальних часток в сумісній власності між співвласниками у зв`язку з будівництвом 2-го житлового будинку літ. Б-1» 08 лютого 1990 року Районним житловим експлуатаційним об`єднанням Дзержинського району Виконавчого комітету Дзержинської районної ради народних депутатів ОСОБА_7 та ОСОБА_6 видані Свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння АДРЕСА_1 . В свідоцтвах зазначено, що кожному з співвласників належить по 65/200 частині (а. с. 16, 17, 71-72).

ОСОБА_1 є сином ОСОБА_6 (а. с. 13).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла (а. с. 10).

Як підтверджується відомостями з будинкової книги, позивач зареєстрований в будинку АДРЕСА_1 з 17 червня 1968 року (а. с. 18-22).

Відтак, ОСОБА_1 фактично прийняв у спадщину 65/400 частин житлового будинку після смерті матері.

30 квітня 2019 року державним нотаріусом Сьомої Харківської міської державної нотаріальної контори Верещака Г.Л. ОСОБА_1 видано Свідоцтво про право на спадщину за законом на 65/400 часток в праві спільної власності на житловий будинок з відповідною частиною надвірних будівель літ. «Б-1» за вказаною адресою (а. с. 73). 

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 помер (а. с. 11).

Постановою державного нотаріуса Сьомої Харківської міської державної нотаріальної контори Верещака Г.Л. від 15 серпня 2019 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_7 у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують родинні відносини між позивачем та ОСОБА_7 (а. с. 74).

Із відомостей КП «ХМБТІ» з Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що іншими власниками домоволодіння літ. «А-1» АДРЕСА_1 були: ОСОБА_9 – на підставі Свідоцтва про право власності, виданого 08 лютого 1990 року Районним житловим експлуатаційним об`єднанням Дзержинського району Виконавчого комітету Дзержинської районної ради народних депутатів (35/200 часток) та ОСОБА_10 свідоцтва про право на спадщину, виданого 04 липня 2006 року Шостою Харківською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 2-1407 (35/400 часток) та ОСОБА_8 – на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 25 грудня 2006 року Десятою Харківською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 2-3923 (35/400 часток) (а. с. 130).

14 серпня 2015 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавінда Н.О. за реєстровим № 3391, згідно з яким ОСОБА_8 передав, а ОСОБА_2 прийняв у власність 140/400 часток домоволодіння АДРЕСА_1 .

В договорі купівлі-продажу зазначено, що домоволодіння за вказаною адресою складається з: житлового будинку з прибудовами літ. «А-1», житловою площею 22,8 кв. м, загальною площею 41,67 кв. м та житлового будинку з прибудовами літ. «Б-1», житловою площею 65,6 кв. м, загальною площею 108,9 кв. м. При цих будинках є такі надвірні будівлі: льохи літ. «Ж», «З», сараї літ «Ф», «Х», душі літ. «Ц», «Ш», вбиральні літ. «Ч», «Щ», огорожа 1, 2, 3, 4, 5 (а. с. 128). 

Згідно з довідкою КП «ХМБТІ» від 27 лютого 2019 року на території домоволодіння за вказаною адресою побудовано: житлова прибудова літ. «А-2» загальною площею 24,0 кв. м, житловою площею 11,6 кв. м, гараж літ. «У», сарай літ. «Є». Дозвільні документи не надані. У зв`язку з уточненням лінійних розмірів та без урахування побудованого загальна площа житлового будинку літ. «А-1» складає 40,6 кв. м, житлова площа – 22,8 кв. м. Житлова площа житлового будинку літ. «Б-1» з прибудовами, побудованими до 05 серпня 1992 року, складає 65,6 кв. м.

Обгрунтовуючи позов, ОСОБА_1 посилався на підстави, передбачені статтею 344 Цивільного кодексу України.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий).

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б із ним власник.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Для нерухомого майна тривалість володіння становить десять років.

Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Водночас володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду  від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18),   а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду   від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18), від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18), від 24 червня 2021 року у справі № 219/49/20 (провадження № 61-2924св21).

Крім того, враховуючи частини першу та третю статті 1277 ЦК України, можна дійти висновку, що в разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, спадщина, визнана судом відумерлою, переходить  у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням, у встановленому вказаною статтею порядку.

З огляду на викладене за набувальною давністю може бути визнане право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно,  а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 26 травня 2021 року у справі № 214/3083/18.

Установивши, що позивач був обізнаний про те, що власниками будинку літ. «Б-1» з надвірним будівлями, № 25, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який є предметом спору та на 65/200 (130/400), 65/400 частин, 65/400 частин якого він просить визнати право власності в порядку набувальної давності, були ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , тому не можна вважати володіння позивачем нерухомим майном, яке залишилось після смерті   ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , добросовісним в розумінні статті 344 ЦК України. Смерть  ОСОБА_7 та ОСОБА_6 та відсутність спадкоємців, які могли б прийняти спадщину після їх смерті, не давали ОСОБА_1 підстав для того, щоб вважати користування чужим майном правомірним.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги на висновки суду не впливають, зводяться до необхідності переоцінки доказів, яким судом першої інстанції дана належна оцінка з урахуванням вказаних правових позицій Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційні скарги задоволенню не підлягають, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 – представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду. 

Повне судове рішення складено 30 липня 2021 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді О.М.Хорошевський 

В.Б.Яцина