ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
12 серпня 2021 року           справа №200/4409/21 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Гаврищук Т.Г., Блохіна А.А., секретар судового засідання Антонюк А.С., за участі представників позивача Сенникова А.А., Біловол В.С., представника відповідача Григорян Г.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 20 травня 2021 року (повне судове рішення складено 20 травня 2021 року у м. Слов`янську) у справі № 200/4409/21-а (суддя в І інстанції Грищенко Є.І.) за позовом Головного управління ДПС у Донецькій області до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Слов`янська сіль», про визнання протиправною та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження,

                                                          УСТАНОВИВ:

Головне управління ДПС у Донецькій області звернулось до суду з позовом до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про визнання протиправною та скасування постанови головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Григорян Г.Ю. про закінчення виконавчого провадження від 24 березня 2021 року ВП № 62803040.
В обґрунтування позову зазначено, що 31 березня 2021 року на адресу ГУ ДПС у Донецькій області надійшла постанова про закінчення виконавчого провадження від 24 березня 2021 року ВП № 62803040.
Позивач вважає постанову протиправною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки відповідно до положень Закону України від 02.06.2016 № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження» (далі – Закон № 1404-VІІІ) постанова про закінчення виконавчого провадження виноситься у разі невиконання боржником рішення суду без поважних причин. Разом з тим, з метою виконання рішення суду у справі № 200/2491/20-а, Головним управлінням ДПС у Донецькій області були направлені до Державної податкової служби України та до відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) листи, в яких визначались проблемні аспекти виконання рішення суду. Зазначає, що склалась ситуація, за умов якої у позивача відсутня можливість здійснити відшкодування платнику ТОВ «РУССОЛЬ-Україна» залишки невідшкодованого ПДВ, які були заявлені до відшкодування у 2010-2012 роках та позивач не має можливості здійснити перерахування переплати, що обліковується на бюджетному з податку на додану вартість як сума невідшкодованого бюджетного відшкодування податку на додану вартість, на бюджетний рахунок з екологічного податку, який справляється за викид в атмосферне повітря двоокису вуглецю стаціонарними джерелами забруднення. На даний час відсутній механізм реального поновлення, зміни структури переплати в ІКП платника. Кошти з рахунку платника СЕА ПДВ можуть бути перераховані в погашення податкового боргу виключно з ПДВ, а сума коштів, що перевищує суму задекларованих до сплати бюджету податкових зобов`язань з ПДВ та суму податкового боргу з ПДВ може бути перерахована на поточний рахунок платника податку за його заявою.
Таким чином, враховуючи те, що позивач не має практичної можливості реалізувати вимоги рішення суду без внесення відповідних змін в чинне законодавство, причини невиконання рішення є поважними, а тому спірна постанова є незаконна, передчасна та підлягає скасуванню.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 20 травня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 
В обґрунтування апеляційної скарги наведено практично ті самі доводи, якими вмотивовано позов.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачем висловлено згоду з висновками місцевого суду та прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін.

Залучене до участі в справі в якості третьої особи Товариство з обмеженою відповідальністю «Слов`янська сіль» в письмових поясненнях просило залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін.

В судовому засіданні представники позивача підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, проти чого заперечувала представник відповідача. Представник третьої особи до апеляційного суду не прибув.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, задовольнити частково, з наступних підстав.
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено наступне.
Позивач – Головне управління ДПС у Донецькій області, місцезнаходження: м. Маріуполь, вул. Італійська, 59, код ЄДРПОУ 43142826.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 18 травня 2020 року, залишеного без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 29 липня 2020 року у справі № 200/2491/20-а, адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «РУССОЛЬ-Україна» (84150, Донецька обл., Слов`янський р-н, смт. Райгородок, вул. Ювілейна, 28, ідентифікаційний код юридичної особи в ЄДРПОУ 37653064) до Головного управління ДПС у Донецькій області (87500, Донецька обл., м. Маріуполь, вул. Італійська, 59, ідентифікаційний код юридичної особи в ЄДРПОУ 43142826) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання перерахувати переплату задоволено, визнано протиправною бездіяльність Головного управління ДПС у Донецькій області щодо невиконання вимог пункту 87.1 статті 87 Податкового кодексу України, а саме, про неперерахування переплати, що обліковується на бюджетному рахунку з податку на додану вартість (КБК платежу 14060100) як сума невідшкодованого бюджетного відшкодування податку на додану вартість, в сумі 43 817,11 грн. на бюджетний рахунок № UA748999980313090167000005339 з екологічного податку, який справляється за викиди в атмосферне повітря двоокису вуглецю стаціонарними джерелами забруднення (КБК 19011000), зобов`язано Головне управління ДПС у Донецькій області перерахувати переплату, що обліковується на бюджетному рахунку з податку на додану вартість №UA308999980313060029000005339 (КБК платежу 14060100) як сума невідшкодованого бюджетного відшкодування податку на додану вартість, в сумі 43 817,11 грн. на бюджетний рахунок № UA748999980313090167000005339 з екологічного податку, який справляється за викиди в атмосферне повітря двоокису вуглецю стаціонарними джерелами забруднення (КБК 19011000), стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Донецькій області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «РУССОЛЬ-Україна» судовий збір у розмірі 2102,00 грн.
06 серпня 2020 року судом було видано виконавчий лист № 200/2491/20-а про зобов`язання Головне управління ДПС у Донецькій області перерахувати переплату, що обліковується на бюджетному рахунку з податку на додану вартість №UA308999980313060029000005339 (КБК платежу 14060100) як сума невідшкодованого бюджетного відшкодування податку на додану вартість, в сумі 43 817,11 грн. на бюджетний рахунок № UA748999980313090167000005339 з екологічного податку, який справляється за викиди в атмосферне повітря двоокису вуглецю стаціонарними джерелами забруднення (КБК 19011000).
13 серпня 2020 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень  Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) розглянуто заяву про примусове виконання, постановою від 13 серпня 2020 відкрито виконавче провадження з виконавчого листа № 200/2491/20-а, зобов`язано боржника виконати рішення суду протягом 10 робочих днів, стягнуто виконавчий збір у розмірі 18 892 грн.
У зв`язку з надходженням до відповідача листа Головного управління ДПС у Донецькій області 26 серпня 2020 року № 67920/10/05-99-04-02 про неможливість виконати рішення суду, в якому повідомлено про надсилання на адресу Державної податкової служби листа від 19 серпня 2020 року № 5037/8/05-99-04-02 щодо сприяння вирішення проблемного питання,  постановою від 22 вересня 2020 року відкладено проведення виконавчих дій до 06 жовтня 2020 року.
Постановою від 07 жовтня 2020 року за невиконання без поважних причин у встановлені державним виконавцем строк рішення суду на Головне управління ДПС у Донецькій області накладено штраф у розмірі 5100 грн.
Постановою від 04 листопада 2020 року за повторне невиконання без поважних причин у встановлені державним виконавцем строк рішення суду на Головне управління ДПС у Донецькій області накладено штраф у розмірі 10200 грн.
26 листопада 2020 року на адресу відповідача надійшов лист Головного управління ДПС у Донецькій області від 19 листопада 2020 року № 84841/10/05-99-04-02-14 про виконання виконавчого провадження № 62803040 в якому повідомлено, що Головним управління ДПС у Донецькій області до Управління державної казначейської служби України у м. Слов`янську Донецької області спрямовано висновок про повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань та пені з податку на додану вартість з вироблених в Україні товарів в тому числі 43 817, 11  (рішення суду №200/2491/20-а) у зв`язку з чим виконавче провадження підлягає закриттю.
11 грудня 2020 року на адресу відповідача надійшов лист ТОВ «Руссоль-Україна» в якому представник товариства зазначив, що висновок Головного управління ДПС у Донецькій області про повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань та пені є маніпуляцією, а не заходами щодо виконання рішення суду, оскільки  в судовому рішенні та виконавчому листі зазначено про перерахування суми, а не про повернення.
Постановою державного виконавця від 01 лютого 2021 року замінено назву стягувача виконавчого провадження з  ТОВ «РУССОЛЬ-Україна» на ТОВ «Слов`янська сіль».
23 березня 2021 року на адресу Центрального відділу поліції ГУ НП в Донецькій області направлено повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення у порядку ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 382 Кримінального кодексу України.
24 березня 2021 року державним виконавцем прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Виконавче провадження здійснюється, зокрема, з дотриманням засад верховенства права та обов`язковості виконання рішень (стаття Закону № 1404-VIII).
Згідно з частиною першою статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Загальний порядок виконання рішень судів про стягнення боргу врегульований положеннями статтями 48-62 Закону № 1404-VIII, а порядок виконання рішень немайнового характеру - нормами статей 63-67 вказаного Закону.
Так, відповідно до частин першої-третьої статті 63 Закону № 1404-VIII за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.
У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.
У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.
У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
Своєю чергою, пункт 11 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII серед підстав для закінчення виконавчого провадження передбачає надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону.
Спірна постанова винесена на підставі пункту 11 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII, відповідно до якого виконавче провадження підлягає закінченню у разі надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону. Остання ж передбачає саме неможливість виконання рішення без участі боржника.
Вирішуючи питання щодо правомірності спірної постанови державного виконавця, апеляційний суд виходить із такого.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Згідно з частиною першою статті 255 КАС України в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов`язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.
Частинами другою та четвертою статті 257 указаного Кодексу визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».
Відповідно до частин першої та другої статті 8 цього ж Кодексу суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
17 липня 1997 року Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до частини першої статті 9 Конституції України стала частиною національного законодавства України.
Міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Отже, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства України відповідно до положень статті 9 Конституції України.
За змістом статті 32 Конвенції про захист прав і основоположних свобод (надалі - Конвенція) людини питання тлумачення і застосування Конвенції належить до виключної компетенції Європейського суду, який діє відповідно до Конвенції, тобто рішення Європейського суду є невід`ємною частиною Конвенції як практика її застосування і тлумачення.
Предметом регулювання Конвенції є захист основних прав і свобод особи, що передбачає пряму дію норм Конвенції.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції кожному гарантовано право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.
Європейський суд з прав людини (надалі - ЄСПЛ) у рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.
У такому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування.
Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.
ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.
Також ЄСПЛ констатував, що невиконання рішення є втручанням у право особи на мирне володіння майном, викладене у першому реченні пункту 1 статті 1 Протоколу № 1 Конвенції (справи «Войтенко проти України», «Горнсбі проти Греції»).
Крім того, ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у разі, якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 Конвенції гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс («Піалопулос та інші проти Греції», «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Горнсбі проти Греції»).
У справах «Шмалько проти України», «Іммобільяре Саффі проти Італії» ЄСПЛ констатував, що невиконання судового рішення не може бути виправданим внаслідок недоліків законодавства, які унеможливлюють його виконання. Державні органи не можуть посилатися і на відсутність коштів як на підставу невиконання зобов`язань (Рішення у справа «Сук проти України» та інші).
Відповідно до рекомендацій, викладених у Висновку Консультативної ради Європейських суддів № 13 (2010) «Щодо ролі суддів у виконанні судових рішень», у державі, яка керується верховенством права, державні органи, насамперед, зобов`язані поважати судові рішення і якнайшвидше реалізувати їх «ex-officio». Сама думка, що державний орган може відмовитися від виконання рішення суду, підриває концепцію примата права. Виконання рішення повинно бути справедливим, швидким, ефективним і пропорційним. Тому для цього мають бути забезпечені необхідні кошти. Чіткі правові норми повинні визначати доступні ресурси, відповідальні органи та відповідну процедуру їх розподілу.
Відтак, виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, складовою права на справедливий суд.
Незважаючи на значний проміжок часу, який минув після видачі судом виконавчого листа у спірних правовідносинах, рішення суду залишається і досі невиконаним.
Своєю чергою, постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження винесена передчасно й за відсутності доказів, які би підтверджували факт реального виконання судового рішення чи вжиття вичерпних заходів з його виконання.
При цьому відповідач не надав доказів, а суди не встановили факту дійсної неможливості виконання судових рішень без участі відповідача.
Суд наголошує на тому, що накладення штрафів і внесення подання (повідомлення) правоохоронним органам про вчинення кримінального правопорушення є лише заходами з метою притягнення до відповідальності боржника за невиконання без поважних причин виконавчого документа та не можуть уважатись достатнім вчиненням виконавчих дій.
Отже, суд апеляційної інстанції вважає безпідставним висновок місцевого суду щодо правомірності спірної постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження.
При апеляційному розгляді враховано висновки Верховного Суду, наведені, серед інших, у постановах від 27 березня 2019 року у справі № 750/9782/16-а, від 7 серпня 2019 року у справі № 378/1033/17 та від 04 березня 2020 року в справі № 750/11948/17.
Отже, за наведеного правового регулювання та обставин справи державний виконавець дійшов передчасного висновку про наявність підстав для закінчення виконавчого провадження згідно зі спірною постановою. Відтак, наявні підстави для задоволення позовних вимог щодо її скасування.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення допустив порушення норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення місцевого суду – скасуванню.
Частковість задоволення апеляційної скарги полягає в тому, що позов задоволено з інших мотивів, ніж наведені в позові.
Відповідно до положень ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до частини шостої статті 139 КАС України якщо суд апеляційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду за те, що вимоги позивача фактично задоволені, частковість їх задоволення не впливає на сутність вирішення питання про розподіл судових витрат, тому витрати позивача по сплаті судового збору за подачу позову в сумі 2270,00 грн (а.с.45) та за подачу апеляційної скарги в сумі 3405,00 грн (а.с.241) підлягають стягненню в повному обсязі за рахунок бюджетних асигнувань відповідача в загальному розмірі 5675,00 грн.
Керуючись статтями 250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства  України, -          

                                                    ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Донецькій області – задовольнити частково.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 20 травня 2021 року у справі № 200/4409/21-а – скасувати.
Прийняти нову постанову.
Позов Головного управління ДПС у Донецькій області до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Слов`янська сіль», про визнання протиправною та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження – задовольнити.
Визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Григорян Г.Ю. про закінчення виконавчого провадження від 24 березня 2021 року ВП № 62803040.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (61002, Харківська область, м. Харків, вул. Я. Мудрого, буд 16, код ЄДРПОУ 43315445) на користь Головного управління ДПС у Донецькій області (вул. Італійська, буд. 59, м. Маріуполь, Донецька область, 87515, код ЄДРПОУ 43142826) судові витрати в сумі 5675,00 (п`ять тисяч шістсот сімдесят п`ять) гривень.
Повне судове рішення – 12 серпня 2021 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                                 І. В. Сіваченко

Судді                                                                                            А. А. Блохін

                                                                                                                                                                                                                                                 Т. Г. Гаврищук