Номер провадження: 22-ц/813/1913/21 
Номер справи місцевого суду: 523/17463/16-ц
Головуючий у першій інстанції Кисельов В. К.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21.07.2021 року                                                                  м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
              головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
                                   суддів: Дришлюка А.І., Громіка Р.Д.,
                      при секретарі: Павлючук Ю.В., 

  за участю: адвоката позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 – ОСОБА_3 ,

               переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Висоцького Володимира Едуардовича в інтересах   ОСОБА_1 , ОСОБА_2  на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 квітня 2019 року у справі за позовом  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання права власності, визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а також за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про визнання правочину недійсним та поділ майна подружжя,  -
 
в с т а н о в и в:
 
08 листопада 2016 року ОСОБА_8 як представник за довіреністю в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулася до суду  з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання права власності, визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Позовні вимоги мотивовані тим, що квартира АДРЕСА_1 є сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 25.02.2013р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В..  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали шлюб 25.01.1997р. у відділі реєстрації актів громадського стану Київської райадміністрації виконкому Одеської міської ради, актовий запис за №61. Позивачі стверджують, що під час шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_6 була придбана квартира АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 30.10.2009р. з ТОВ «Харрісонс-Транс-Сервіс» та зареєстрована за №7-3792. До цього, в той же день 30.10.2009р., що підтверджується витягом про реєстрацію правочину та розпискою, позивачі отримали від ОСОБА_9 грошові кошти в розмірі 450 000 гривень від продажу двокімнатної квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_2 . Позивачі бажали подарувати дочці квартиру, але представник продавця ТОВ «Харрісонс- Транс-Сервіс» –  Ящук Валерій Леонідович, повідомив, що він не може укласти договір дарування, а може укласти тільки договір купівлі-продажу. В його присутності в приміщені банку, позивачі передали дочці ОСОБА_6 грошові кошти  у розмірі 360 000 гривень, яка одразу внесла їх у касу банку для оплати за договором  на придбання квартири АДРЕСА_1 .
За час шлюбу відповідач ОСОБА_4 не мав будь-якого доходу, майна та проживав у квартирі, яка належала ОСОБА_2 .. ОСОБА_6 в період шлюбу мала незначні доходи, так як значний час знаходилась у відпустці по догляду за дітьми, тому придбати спірну квартиру за кошти сімейного бюджету не було можливості.
Враховуючи той факт, що кошти на придбання спірної квартири були подаровані доньці ОСОБА_6 , право спільної сумісної власності на таке майно у відповідача ОСОБА_4 не виникло і ця квартира була виключно приватною власністю ОСОБА_6 ..
25 лютого 2013 року ОСОБА_6 згідно договору дарування подарувала  квартиру АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 який  було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В..
Позивачі за сумісні кошти здійснили реконструкцію вказаної квартири та на підставі Декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 09.09.2013р. отримали Свідоцтво від 06.12.2013р. про право власності на спірну квартиру. В процесі реконструкції технічні характеристики квартири змінились.
Позивачі також стверджують, що в квартирі залишились зареєстрованими   ОСОБА_4 та його батько ОСОБА_5 , які чинять позивачам перешкоди у користуванні власністю, в добровільному порядку не бажають знятися з реєстраційного обліку за цією адресою.
Посилаючись на ці обставини, представник ОСОБА_8 в інтересах позивачів просила суд: визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право сумісної власності на квартиру за адресою АДРЕСА_3 ; визнати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування приміщенням квартири за адресою: АДРЕСА_3 .
Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 18.10.2017р. було об`єднано в одне провадження цивільну справу №523/17463/16 за позовом ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності з цивільною справою №523/9920/15 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_10 та ОСОБА_7 про визнання правочину недійсним та поділ майна подружжя, об`єднаному провадженню наданий номер №523/17463/16-ц. (т. 1, а.с. 93). 
ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_10 та ОСОБА_7 про визнання правочину недійсним та поділ майна подружжя. Позов обґрунтований тим, що  ОСОБА_4 в період з 21.09.2004 року по 27.03.2014 року перебував в зареєстрованому шлюбі з громадянкою України ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . За час перебування у шлюбі, на підставі договору купівлі-продажу від 30.10.2009 року №7-3792 сторонами сумісно було придбано квартиру АДРЕСА_1 , яка була оформлена на ім`я ОСОБА_12 . Окрім того, на підставі рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 06.04.2006 року по цивільній справі №2-881/07, на ім`я ОСОБА_12 було зареєстровано право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_4 .
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 27.03.2014 року по справі №523/338/14-ц за позовом ОСОБА_12 , шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_12 було розірвано. Про розірвання шлюбу ОСОБА_12 повідомила позивача на початку квітня 2014 року, після його повернення з відрядження, одночасно виселивши до позивача малолітніх дітей, ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Під час підготовки позову про поділ майна подружжя та формуванні інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, було встановлено, що 25.02.2013 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 було перереєстровано на ОСОБА_2 , мати  ОСОБА_12 . Однак згоди на відчуження квартири ОСОБА_4 не давав, а також йому було невідомо про існування договору дарування квартири, а тому він вважає, що було порушено його право на частку у спільній сумісній власності подружжя.
Згідно остаточних позовних вимог від 14 травня 2018 року позивач ОСОБА_4 просив суд: визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 25 лютого 2013 року між ОСОБА_7 , яка діяла в інтересах ОСОБА_12 , та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В. за реєстровим №206; визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , видане 06.12.2013р., індексний номер 14070258; вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис №211897 про реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на квартиру  в буд. АДРЕСА_5 ; поділити спільне сумісне майно подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_15 ; визнати квартиру АДРЕСА_1 власністю ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (т. 1, а.с. 137-140).
В судовому засіданні адвокат Висоцький Володимир Едуардович в інтересах позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, а також відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 у повному обсязі.
Адвокат Зудова Вікторія Володимирівна в інтересах третьої особи ОСОБА_6 просила задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , а також відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 у повному обсязі.
Авокат  ОСОБА_16 в інтересах відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_13 просив задовольнити позовні вимоги ОСОБА_4 у повному обсязі, а позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Відповідач ОСОБА_7 в судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлялась за місцем реєстрації, проте за вищевказаною адресою судові повістки не отримує, у зв`язку з чим, на підставі п. 2 ст. 131 ЦПК України вважається повідомленою про розгляд справи.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 11 квітня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 ; про визнання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 такими, що втратили право користування жилими приміщеннями у квартирі АДРЕСА_1 залишено без задоволення.
Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про визнання правочину недійсним та поділ майна подружжя задоволено частково. Суд визнав недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , який був укладений 25 лютого 2013 року, між ОСОБА_7 , яка діяла в інтересах ОСОБА_12 на підставі довіреності від 12.11.2012р., яка була посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу – Труш М.О. у реєстрі за №1580, та ОСОБА_2 , відповідно до якого ОСОБА_12 подарувала, а ОСОБА_2 прийняла у дар квартиру АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу – Фроловою Р.В. у реєстрі за №206;
визнав недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 серія та номер: 14070258, видане 06.12.2013р.   державним реєстратором Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області Рубан М.О. у реєстрі номер запис №211897.
Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в частині вилучення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису №211897 про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 права власності на квартиру АДРЕСА_1 залишено без задоволення.
Суд поділив спільне сумісне майно ОСОБА_4 та ОСОБА_6 наступним шляхом: визнав за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №789951101;  визнання за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №789951101.
Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в частині визнання за ОСОБА_4 право власності квартиру  АДРЕСА_1 в цілому залишено без задоволення.
Суд стягнув з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 243 гривні 60 копійок. 
В апеляційній скарзі адвокат Висоцький Володимир Едуардович в інтересах позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити в повному обсязі, а у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити,  посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
  У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони по справі не з`явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно, що підтверджено поштовими повідомленнями про отримання ними судових повісток. Крім того, інтереси позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 представляє їх адвокат.
Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.
Тому згідно правил ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку, що вказані обставини не перешкоджають розглядові справи у відсутність належно сповіщених сторін.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної  в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.
У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Частиною першою статті 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду  від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18).
Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.
Судом першої інстанції встановлено, що  позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають у шлюбі з 25 січня 1997 року, шлюб зареєстрований у відділі реєстрації  актів громадського стану Київської районної адміністрації виконкому Одеської міської ради, актовий запис за №61 (т. 1, а.с. 14).
Відповідач ОСОБА_4  перебував у шлюбі з громадянкою України ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 21.09.2004 року,  рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 27.03.2014 року по справі №523/338/14-ц за позовом ОСОБА_12 , шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_17 було розірвано (т. 1, а.с. 20).
За договором купівлі-продажу від 30.10.2009р. ОСОБА_18 , від імені Фірми «Харрісонс Транс Сервіс» ТОВ продав, а ОСОБА_12 купила квартиру АДРЕСА_1 за 325 000 гривень (т. 1, а.с. 16-17, 110).
Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 стверджують, що кошти на придбання квартири АДРЕСА_1 надавали саме вони за рахунок коштів, які вони отримали від продажу квартири АДРЕСА_6 .
Згідно договору дарування від 30.10.2009р. ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_6 (т. 1, а.с. 18).
В судовому засіданні було також оглянуто розписку, згідно якої ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_9 за продаж квартири АДРЕСА_6 суму у розмірі 450 000 гривень. В судовому засіданні свідок ОСОБА_9 засвідчила, що коштів вона особисто не передавала ОСОБА_2 , оскільки питання придбання квартири займався її батько. Однак вона підтвердила факт, що у неї дійсно була наявна розписка, що ОСОБА_2 отримала від неї кошти у розмірі 450 000 гривень (т. 1, а.с. 20).
В матеріалах справи є також копію договору, згідно якого в якості забезпечення майбутнього продажу квартири ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_9 суму у розмірі 500 доларів США (т. 1, а.с. 54-55).
Договір дарування від 30.10.2009р., за яким ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_6 та договір купівлі-продажу від 30.10.2009р., згідно якого ОСОБА_18 , від імені Фірми «Харрісонс Транс Сервіс» ТОВ продав, а ОСОБА_12 купила квартиру АДРЕСА_1 не визнані в судовому порядку недійсними, а отже є правомірними.
На підставі викладеного, неможливо прийняти до уваги твердження позивачів, що саме вони придбали квартиру АДРЕСА_1 за рахунок коштів від продажу квартири АДРЕСА_6 .
На підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 09.09.2013р., на ім`я ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , серія та номер: 14070258, видане 06.12.2013р. державним реєстратором Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області Рубан М.О. у реєстрі номер запис №211897 (т. 1, а.с. 24, 25).
За договором дарування квартири АДРЕСА_1 , який був укладений 25 лютого 2013 року, між ОСОБА_7 , яка діяла в інтересах ОСОБА_12 на підставі довіреності від 12.11.2012р., яка була посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу – Труш М.О. у реєстрі за №1580, та ОСОБА_2 , відповідно до якого ОСОБА_12 подарувала, а ОСОБА_2 прийняла у дар квартиру АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В. у реєстрі за №206 (т. 1, а.с. 137).
З матеріалів, які надала приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Фролова Р.В. вбачається, що ОСОБА_7 , яка діяла в інтересах ОСОБА_12 на підставі довіреності від 12.11.2012р., яка була посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Труш М.О. у реєстрі за №1580 надала нотаріусу заяву, якою повідомила, що ОСОБА_12 не перебуває у шлюбі (т. 1, а.с. 149), але  на час посвідчення спірного договору дарування ОСОБА_11 перебувала у шлюбі із ОСОБА_4 , який існував в період з 21.09.2004 року по 27.03.2014 року.
Задовольняючи вимоги про визнання договору дарування спірної квартири недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що    ОСОБА_4 згоди на укладання договору дарування не надавав, що сторони не оспорювали, а тому він вважається таким, що не підлягає доказуванню. Враховуючи, що спірний правочин суперечить вимогам ч. 2 ст. 65 СК України, а саме укладений без згоди другого з подружжя, то його необхідно визнати недійсним.
Отже,  необхідно визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , який був укладений 25 лютого 2013 року, між ОСОБА_7 ою, яка діяла в інтересах ОСОБА_12 на підставі довіреності від 12.11.2012р., яка була посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Труш М.О. у реєстрі за №1580, та ОСОБА_2 , відповідно до якого ОСОБА_19 подарувала, а ОСОБА_2 прийняла у дар квартиру АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В. у реєстрі за №206. Оскільки визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , на підставі якого ОСОБА_2 отримала право власності на дану квартиру, то необхідно визнати також свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 серія та номер: 14070258, видане 06.12.2013р. державним реєстратором Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області Рубан М.О. у реєстрі номер запис №211897, оскільки воно було отримано неналежним власником.
На підставі викладеного, позовні вимоги  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5  про визнання права сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 ; про визнання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 такими, що втратили право користування жилими приміщеннями у квартирі АДРЕСА_1 необхідно залишити без задоволення.
Задовольняючи позовні вимоги в частині поділу спірної квартири, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави від відступлення від засади рівності часток у праві спільної сумісної власності на квартиру, оскільки наявна заборгованість за аліментами виникла у зв`язку із перебуванням ОСОБА_6 у декретній відпустці за дитиною ОСОБА_20 ІНФОРМАЦІЯ_5 , а малолітні ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживають спільно з батьком ОСОБА_4 у будинку АДРЕСА_4 , який також є об`єктом спору щодо права спільної сумісної власності за іншою справою.
Спільне сумісне майно ОСОБА_4 та ОСОБА_6 поділено наступним шляхом: визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №789951101; визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №789951101.
В той же час, суд вважав, що позовні вимоги ОСОБА_4   до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в частині вилучення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису №211897 про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 права власності на квартиру АДРЕСА_1 необхідно залишити без задоволення, оскільки рішення суду щодо визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 є підставою для такого скасування, а позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в частині визнання за ОСОБА_4 право власності квартиру АДРЕСА_1 в цілому необхідно залишити без задоволення за недоведеністю.
Проте, з такими висновками суду першої інстанції щодо відмови у позові ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання такими, що втратили право користування житлом погодитись неможна, виходячи з наступного.
Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18  Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року). 
Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства – обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). 
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи  не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не надав правильної оцінки наявним у справі доказам та помилково застосував норми матеріального права. 
Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Проте, позивачем  ОСОБА_2 в судовому засіданні доведено належним чином підстави позову, а саме, те, що вона набула право власності на спірну квартиру у встановленому законом порядку, правомірно, тому у даному випадку підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України, ч. 2 ст. 65 СК України, для визнання цього правочини недійсним немає.
Так, конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, провадження №61-2446св18, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц, провадження №61-8518св18, від 29 січня 2020 року у справі №463/5183/17-ц провадження №61-19271св19, та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17, провадження №14-325цс18.
Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені статтею 57 СК України, відповідно до пунктів 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Усуваючи розбіжності у застосуванні норм матеріального права, а саме, статей 57, 60 СК України, Верховний Суд України дійшов наступного правового висновку: «Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм  майна, згідно з якими:
1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності;
2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.
З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила.
Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.
Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.
За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.
Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя».
В порушення положень пунктів 2 та 3 частини 4 статті 264 ЦПК України про те, що у мотивувальній частині рішення зазначаються докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення та мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику, суд першої інстанції пере перевірив джерело набуття спірної квартири 30 жовтня 2009 року, не звернув уваги на пояснення позивачів та дослідив поверхово й не належним чином надані ними письмові докази та свідчення свідків, які не спростовані судом.
Так, позивачами  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із достовірністю та об`єктивністю доведено, що кошти на придбання квартири АДРЕСА_1 30 жовтня 2009 року надавали саме вони за рахунок коштів в розмірі 325 000 грн., які вони отримали від відчуження квартири АДРЕСА_6  одночасно у той же день, що підтверджується фактом відчуження на користь ОСОБА_9 квартири АДРЕСА_6 (т. 1, а.с. 18), оглянутою в судовому засіданні розпискою, згідно якої ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_9 за продаж квартири АДРЕСА_6 суму в розмірі 450 000 гривень (т. 1, а.с. 20), копією договору, згідно якого в якості забезпечення майбутнього продажу квартири ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_9 суму у розмірі 500 доларів США (т. 1, а.с. 54-55), а також показаннями свідків ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_21 та ОСОБА_9 , які послідовно засвідчили в судовому засіданні те, що спірна квартири була придбана ОСОБА_10 30 жовтня 200 року повністю за грошові кошти, які були надані позивачами у даній справі. 
Отже, у відповідності до статті 57 СК України спірна квартира була придбана 30 жовтня 2009 року у особисту приватну власність ОСОБА_10 й остання була вправі розпорядитися нею 25 лютого 2013 року без згоди свого  чоловіка.
Крім того, суд першої інстанції залишив без уваги те, що після придбання спірної квартири позивачами було здіймо її реконструкцію, внаслідок якої змінилися технічні характеристики нерухомого майна, змінилась загальна та житлова площа та було проведено капітальний ремонт, що підтверджується Декларацією про готовність об`єкта до експлуатації від 09 вересня 2013 року 
На підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 09.09.2013р., на ім`я ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , серія та номер: 14070258, видане 06.12.2013р. державним реєстратором Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області Рубан М.О. у реєстрі номер запис №211897 (т. 1, а.с. 24, 25).
Відтак, позивач ОСОБА_2 набула право власності на реконструйовану квартиру з підстав частини 4 статті 334 ЦК України й судом першої інстанції помилково було визнано недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , видане 06.12.2013р.. 
Вирішуючи подібну справу, Верховний Суд у постанові 17 жовтня 2019 року у справі №522/20223/16 (провадження №61-29054св18) зробив наступний правовий висновок: «Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
У відповідності до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
У разі порушення своїх прав власник згідно зі статтею 391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Частиною першої статті 346 ЦК України передбачені підстави припинення права власності, зокрема, у випадку відчуження власником свого майна.
Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
Вищенаведені правові норми дають підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.
Передбачений статтею 391 ЦК України спосіб захисту – усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном – підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна, і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем.
Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду України  від 05 листопада 2014 року у справі №6-158цс14 та від 27 травня 2015 року у справі №6-92цс15, та роз`ясненнях, зазначених у пункті 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».
Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_22 посилалася на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 05 липня 2016 року вона є власником квартири АДРЕСА_7 . Відповідачі не є членами її сім`ї чи родичами, між нею та відповідачами не було укладено договору найму. Будь-яких усних чи письмових домовленостей між сторонами стосовно проживання відповідачів у спірній квартирі не існує.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, врахувавши вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, обґрунтовано виходив із того, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки позивач довела, що реєстрація і проживання відповідачів створюють їй перешкоди у користуванні власністю.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України», у пункті 27 якого зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Колегія суддів вважає, що при ухваленні оскаржуваних судових рішень судами дотримана пропорційність, оскільки судами встановлено, що відповідачів визнано такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та виселено зі спірного житла відповідно до закону. В свою чергу, позивач на законних підставах набула право власності на спірну квартиру, а тому у передбачений законом спосіб звернулась до суду за захистом своїх порушених прав».
До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 06 травня 2020 року у справі №520-15498/15 (провадження №61-1331св18) та у постанові від 10 лютого 2021 року №502/922/18 (провадження №61-1913св20).
Встановлено, що відповідачі ОСОБА_4 та його батько ОСОБА_13  не є членами сім`ї позивачів чи родичами, між ними та відповідачами не було укладено договору найму. Будь-яких усних чи письмових домовленостей між сторонами стосовно проживання відповідачів у спірній квартирі не існує.
Право власності позивача ОСОБА_2 на спірну квартиру є абсолютним, тому у даному випадку сам по собі факт реєстрації відповідачів у спірній квартирі не породжує право користування житлом. Після припинення права власності ОСОБА_10 на спірну квартиру припиняється  й право на житло відповідачів, які були зареєстровані за адресою спірної квартири у зв`язку з перебуванням у шлюбі.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
 Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ  до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне – 17 червня  2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування  достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)
Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, правової висновок Верховного Суду України, правові висновки Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач ОСОБА_2 набула право власності на спірну квартиру у встановленому законом порядку, тобто правомірно, оскільки ОСОБА_10  вправі була відчужити належне їй на праві приватної власності спірне майно без згоди чоловіка ОСОБА_4 . Право власності позивача ОСОБА_2 на спірну квартиру є абсолютним, тому після припинення права власності ОСОБА_10 на спірну квартиру припиняється  й право на житло відповідачів, які були зареєстровані за адресою спірної квартири у  зв`язку з перебуванням у шлюбі. Позивач ОСОБА_2 належним  чином довела, що реєстрація відповідачів створюють їй перешкоди у користуванні власністю, що у відповідності до статті 391 ЦК України є законною підставою для визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним житлом.
Колегія суддів вважає, що при у даному випадку дотримана пропорційність, оскільки встановлено, що відповідачів визнано такими, що втратили право користування житловим приміщенням, відповідно до закону. В свою чергу, позивач ОСОБА_2  на законних підставах набула право власності на спірну квартиру, а тому у передбачений законом спосіб звернулась до суду за захистом своїх порушених прав
Позивач  ОСОБА_4 , який не був стороною освоюваного правочину й на дату його укладання жодним чином не могло бути порушено, не визнано або оспорено права, свободи чи інтереси позивача, тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України  його право не підлягає судовому захисту. 
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові  від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.
Отже, позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в частині вимог про визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним  житлом є законним, обґрунтованим й підлягає задоволенню. Вимоги щодо визнання спірної квартири об`єктом спільної сумісної власності подружжя не підлягають задоволенню, оскільки між подружжями відсутні спір щодо статусу спірної квартири.
Тому позовні вимоги ОСОБА_4 є незаконними та необґрунтованими і задоволенню не підлягають.
За викладених вище підстав колегія суддів приймає до уваги доводи  апеляційної скарги адвоката Висоцького Володимира Едуардовича в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2  про те, що в судовому засіданні доведено підстави їх позову про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та не доведено належними та допустимими доказами підстави позову  ОСОБА_4  про визнання правочину недійсним та поділ майна подружжя.
Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 263, 264 ЦПК України, а також норм матеріального права, а саме, статей 383, 391  ЦК України, статей 57, 60 СК України, у відповідності до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення, про задоволення позовних вимог  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в частині визнання відповідачів, ОСОБА_4 та  ОСОБА_13 такими що втратили право користування спірним житлом.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу адвоката Висоцького Володимира Едуардовича в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити частково, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 квітня 2019 року скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання права власності, визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_4 , РНОКПП: НОМЕР_1 , та ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №789951101.
У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовити.
У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про визнання правочину недійсним та поділ майна подружжя відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції. 
Повний текст судового рішення складено: 06 серпня 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький 

А.І.Дришлюк

Р.Д.Громік