РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 серпня 2021 року
м. Рівне

Справа № 569/21351/19
Провадження № 22-ц/4815/748/21

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
               
головуючого судді – Шимківа С.С.,
суддів: –  Хилевича С.В., Ковальчук Н.М.,
секретар судового засідання – Ковальчук Н.М., 

учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 - адвоката Поліщук Ольги Василівни на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 24 березня 2021 року (ухвалене у складі судді Харечка С.П.) у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення з житлового приміщення без надання іншого житла,-

       в с т а н о в и в :

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення з житлового приміщення без надання іншого житла.
В обґрунтування позову зазначає, що він є власником 425/1000 частини житлового будинку з надвірними будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_1 , що підтверджується Договором дарування від 24 липня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Усик С.І., зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24 липня 2019 року за №32552272. 
Пояснює, що відповідно до будинкової книги з 23 травня 2000 року у будинку зареєстровані відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .. Добровільно вони виселятися та зніматися із квартирного обліку не бажають. 
Вказана обставина не дає йому змоги у повній мірі здійснювати реалізацію своїх прав власника нерухомого майна, що стало передумовою звернення до суду.
Вказує, що відповідачі проживали у будинку зі згоди колишнього чоловіка.
Стверджує, що відповідачі не відносяться до членів його сім`ї, тому рахуються такими, що втратили право користування житлом і підлягають виселенню з квартири без надання іншого житла.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 24 березня 2021 року у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення з житлового приміщення без надання іншого житла – відмовлено.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі вселилися у будинок як члени сім`ї та зі згоди на той час власника будинковолодіння – ОСОБА_4 , а тому на законних підставах набули права користування цим будинком. Відчуження частини будинку попереднім власником - ОСОБА_4 , в якому були зареєстровані колишня невістка та онука, поставило під загрозу законність їх виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції та має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання, оскільки відповідачі можуть втратити право користування житлом, у якому проживають з 2000 року та не мають іншого житла.
Не погоджуючись із рішенням місцевого суду, представник ОСОБА_1  - адвокат Поліщук О.В. оскаржила його в апеляційному порядку.
У поданій апеляційній скарзі зазначає, що суд першої при ухваленні рішення не врахував, що відповідачі не є членами сім`ї позивача, а тому на них не розповсюджуються положення ст. 156 ЖК Української РСР та ч. 1 ст. 405 ЦК України, якою визначені права членів сім`ї власника житлового будинку. Правовою підставою для проживання відповідачів у будинку були родинні відносини одної з них з колишньою власницею будинку, однак станом на сьогодні дана обставина відпала.
Вважає, що цивільним законодавством не передбачене збереження права користування житлом за відповідачем, який хоч і правомірно вселився у спірний будинок, але його право припинилося, оскільки на час розгляду справи він перестав бути членом сім`ї власника.
Наголошує, що ОСОБА_1 , як власник житлового будинку, категорично заперечує проти проживання у ньому відповідачів, які за згоди колишнього власника вселилися у спірне житлове приміщення. 
Стверджує, що обставини, які надавали їм право на проживання у зазначеному житловому приміщенні припинилися зі зміною його власника, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог.
Унаслідок відмови у задоволенні позову, він несе певні обмеження у користування правом власності, так як поведінка відповідачів позбавляє його права на житло та є невиправданим втручанням як у його право власності, так і у право на повагу до його приватного і сімейного життя у розумінні п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 24 липня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Усик С.І., зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №32552272, ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_1 425/1000 частини житлового будинку з надвірними будівлями, який знаходиться у АДРЕСА_1 .
Відповідно до будинкової книги на вказаний будинок, у будинку зареєстровані та проживають ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з 23 травня 2000 року.
Відповідачі ОСОБА_2 ( як невістка), ОСОБА_3 (як онука) вселилися у будинок як члени сім`ї та зі згоди на той час власника будинковолодіння - ОСОБА_4 , з якою не було узгоджено порядку користування житлом, строків проживання, а тому відповідачі на законних підставах набули права користування цим будинком.
У грудні 2009 року, між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було розірвано шлюб.
У жовтні 2018 року попередній власник будинковолодіння - ОСОБА_4 звернулася до суду про усунення перешкод в користуванні житловим приміщення шляхом виселення з житлового приміщення відповідачів без надання іншого житла.
Постановою Рівненського апеляційного суду від 16 квітня 2019 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 січня 2019 року скасоване. У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення - відмовлено.
Позивач ОСОБА_1 просить суд виселити членів сім`ї колишнього власника будинковолодіння, без надання іншого житла.
Відповідно до ст. 317 та ст. 319 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.
Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Приходячи до переконання про залишення апеляційної скарги без задоволення, колегією суддів береться до уваги правова позиція, що висловлена Великою Палатою Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 ст. 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Відповідно до ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення ст. 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом", не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається "необхідним у демократичному суспільстві. Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Розглядаючи справу "Кривіцька та Кривіцький проти України" (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення ст. 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.
Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття "майно" у першій частині ст. 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).
Підсумовуючи висновки про принципи застосування ст. 8 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції.
Велика Палата Верховного Суду вважає, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень ст. 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.
За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обставини справи свідчать, що звернення попереднього власника до суду з позовом про виселення відповідачів, яке завершилося відмовою у позові, а після цього укладення договору дарування, свідчить про наміри заінтересованих осіб позбавити відповідачів, як колишніх членів сім`ї, права користування житлом та виселення їх без надання іншого житла.
Позивачу ОСОБА_1 під час укладення договору дарування було відомо про вказані обставини і це ним не заперечується.
При цьому, стороною позивача не надано доказів того, що відповідачі мають належне їм на праві власності інше житло.
З огляду на те, що відповідачі вселилися до спірного житлового будинку зі згоди попереднього власника, де проживають і зареєстровані з 2000 року, іншого житла вони не мають, звільнення ними спірного будинку суперечить принципу пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між захистом права власності та потребами збереження фундаментальних прав людини.
Тому, у контексті спірних правовідносин, заявлені ОСОБА_1 матеріально-правові вимоги не є законним заходом захисту речових прав, як нового власника. 
Установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.
Наведені у апеляційній скарзі доводи є необґрунтованими, спростовуються встановленими судом обставинами справи, по своїй суті зводяться до незгоди скаржника з висновками суду та ґрунтуються власному тлумаченні норм матеріального права. 
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17 лютого 2021 року у справі № 333/3354/17 (провадження № 61-38407 св 18).
За таких обставин, підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.
Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Поліщук Ольги Василівни залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 24 березня 2021 року – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
       Повний текст постанови виготовлено 13 серпня 2021 року.

Головуючий-суддя                                         Шимків С.С.
Судді:                                                                 Ковальчук Н.М.
                                                                                 Хилевич С.В.