Постанова                             
Іменем України                       
 
15 вересня 2021 року
м. Київ
 
справа № 759/8432/20
провадження № 61-2096св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів:  Бурлакова С. Ю.,  Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,           
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - філія «Центр з ремонту та експлуатації колійних машин» Акціонерного товариства «Українська залізниця»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до філії «Центр з ремонту та експлуатації колійних машин» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, 
 
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 20 січня 2021 року у складі колегії суддів: Таргоній Д. О., Голуб С. А., Ігнатченко Н. В.,
                                                            
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позову
У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати незаконним і скасувати наказ директора філії «Центр з ремонту та експлуатації колійних машин» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - філія  «ЦРЕКМ» АТ «Укрзалізниця») від 28 квітня 2020 року № 15/ОС про його звільнення та поновити його на роботі на посаді заступника начальника виробничого структурного підрозділу «Київський центр механізації колійних робіт» філії «ЦРЕКМ» АТ «Укрзалізниця», стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 квітня 2020 року до дня поновлення на роботі, який на день пред`явлення позову становить                          19 674,15 грн.  
 
На обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1  зазначав, що  він працював у виробничому структурному підрозділі «Київський центр механізації колійних робіт» (далі - ВСП «КЦМКР») філії «Центр механізації колійних робіт» (далі - філія «ЦМКР») AT «Укрзалізниця» на посаді заступника начальника з експлуатації. 
 
Наказом директора філії «ЦРЕКМ» АТ «Укрзалізниця» від 28 квітня 2020 року               № 15/ОС позивача звільнено з роботи за скороченням штату працівників за пунктом 1 статті 40 КЗпП  України. 
 
Своє звільнення позивач уважає незаконним, оскільки фактичної реорганізації установи не було, що підтверджується листом відповідача до Первинної профспілкової організації ВСП «КЦМКР» (далі - ППО ВСП «КЦМКР»), в якому відповідач  причиною скорочення штату зазначив: «…у зв`язку з упорядкуванням організаційної структури ВСП «КЦМКР»; зменшення обсягу виконуваної роботи, контролю та відповідальності, у другій половині 2020 року планується скорочення однієї штатної одиниці (заступника начальника ВСП «КЦМКР»), що є порушенням пункту 1 статті 40 КЗпП України, оскільки розірвання власником або уповноваженим ним органом трудового договору, укладеного на невизначений строк, можливе лише у випадку зміни в організації виробництва і праці.
 
Також  відповідач не врахував його переважне право на залишення на роботі, передбачене частиною першою статті 42 КЗпП України.
 
Крім того, його звільнено без надання згоди профспілкового комітету, членом якого він є, адже ППО ВСП «КЦМКР» двічі відмовила відповідачу в наданні такої згоди з наведенням відповідних обґрунтувань. Своє звільнення він напряму пов`язує з повідомленнями про факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень.
 
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив позов задовольнити.
 
 Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Святошинський районний суд м. Києва рішенням від 23 липня 2020 року позов задовольнив частково. Визнав незаконним та скасував наказ директора філії «ЦРЕКМ» АТ «Укрзалізниця» від 28 квітня 2019 року № 15/ОС про звільнення заступника начальника ВСП «КЦМКР» АТ «Укрзалізниця» ОСОБА_1 . Поновив ОСОБА_1 на посаді заступника начальника ВСП «КЦМКР» АТ «Укрзалізниця»  з 28 квітня 2020 року. Стягнув з філії «ЦРЕКМ» АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 28 квітня 2020 року до 23 липня 2020 року в розмірі 76 425,15 грн. Допустив негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі середньомісячної заробітної плати. В решті позову відмовив.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що профспілковий комітет не погодив розірвання трудового договору з членом профспілки ОСОБА_1 за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, тому його звільнення відбулося з порушенням КЗпП України та підлягає захисту.
Короткий зміст рішення апеляційного суду 
Київський апеляційний суд постановою від 20 січня 2021 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 липня 2020 року скасував та ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову відмовив. Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.
 
Постанова   апеляційного    суду   мотивована   тим,   що   звільнення    позивача проведене відповідачем з дотриманням норм трудового законодавства, адже відповідь профспілкового комітету є необґрунтованою.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги, пояснень та відзиву на неї, їх узагальнені аргументи
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду 10 лютого 2021 року,            ОСОБА_1 просить скасувати постанову Київського апеляційного суду                     від 20 січня 2021 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Як на підставу касаційного оскарження рішення заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 20 червня               2019 року у справі № 226/1664/18, від 22 вересня 2020 року у справі                                 № 161/7196/19, від 25 січня 2018 року у справі № 569/18201/14-ц.
 
На обґрунтування касаційної скарги зазначає, що, приймаючи постанову, апеляційний суд порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права, не повно з`ясував обставини, які мають значення для справи.
 
Суд апеляційної інстанції не перевірив дотримання відповідачем його переважного права на залишення на роботі при звільненні (стаття 42 КЗпП України), хоча це є однією з підстав позову.  
 
Відмова профспілкового комітету у наданні згоди на його звільнення у зв`язку із скороченням обґрунтована порушенням відповідачем не лише статті 42 КЗпП України (неврахування переважного права залишення на роботі), а й інших норм законодавства: частини першої статті 40, частини другої статті 49-4 КЗпП України, Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», зазначенням незаконних дій відповідача стосовно нього з посиланням на судові рішення, якими вони визнані незаконними та скасовані (рішення Святошинського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2019 року у справі                № 759/8025/19, постанова Київського апеляційного суду від 29 травня 2019 року у  справі № 759/15937/17-ц). 
 
Незважаючи на обґрунтованість відмови профспілкового комітету, апеляційний суд при розгляді справи визнав її недостатньо аргументованою без застосування норми права у подібних правовідносинах, що призвело до прийняття незаконного рішення про відмову в задоволенні позову.
 
14, 23 червня 2021  року  до  Верховного  Суду  надійшли  відзив та письмове пояснення філії «ЦРЕКМ» на касаційну скаргу,  які  мотивовані  законністю                      і обґрунтованістю  рішення апеляційного суду. Відповідь профспілкового комітету не містила жодної обґрунтованої підстави щодо необхідності збереження посади заступника начальника з урахуванням рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 24 жовтня 2017 року № Ц-57/100 Ком. Т. та змін в організації праці та виробництва. Приймаючи постанову, апеляційний суд детально розглянув відповідь ППО ВСП «КЦМКР» та з`ясував усі обставини, викладені у листі-відповіді, а також доводи і докази відповідача, якими спростовується позиція профспілкового комітету.
 
05 липня 2021 року до Верховного Суду надійшло письмове пояснення                                                        ОСОБА_1 на письмові пояснення філії «ЦРЕКМ», мотивоване тим, що доводи, якими відповідач спростовує його аргументи касаційної скарги, на увагу не заслуговують.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 18 травня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із  суду першої інстанції.
 
25 травня 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 06 вересня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_1 працював у ВСП «КЦМКР» філії «ЦМКР» AT «Укрзалізниця» на посаді заступника начальника з експлуатації з 25 червня 2015 року.
 
07 січня 2020 року наказом директора філії «ЦРЕКМ» № 03 «Про вилучення штатної одиниці», у зв`язку з утворенням нової філії «Центр діагностики залізничної інфраструктури» на виконання рішення правління ПАТ «Укрзалізниця» від 24 жовтня 2017 року № Ц-57/100 Ком. т., яким вилучено та передано із штатного розпису ВСП «КЦМКР» штат, який знаходився                                     у безпосередньому підпорядкуванні заступника начальника, що призвело до значного зменшення обсягу виконуваної роботи, контролю та відповідальності, внесено зміни до штатного розпису ВСП «КЦМКР», вилучивши посаду заступника начальника - 1 штатну одиницю з 30 квітня 2020 року. 
 
09 січня 2020 року директор філії «ЦРЕКМ» АТ «Укрзалізниця»                        Серьогін С. В., начальник сектору управління персоналом та соціальної політики філії Гавриленко І. А., головний інженер філії Дорощук С. П. провели оцінку кваліфікації та продуктивності праці працівників у зв`язку із запланованим скороченням штатної одиниці згідно з наказом від 07 січня 2020 року. Зокрема, здійснено оцінку кваліфікації та продуктивності праці таких працівників:
- першого заступника начальника ВСП «КЦМКР» АТ «Укрзалізниця»                    Панченка В. О.;
- заступника начальника з ремонту ВСП «КЦМКР» філії «ЦРЕКМ» АТ «Укрзалізниця» Крупського В. С.;
- заступника начальника з експлуатації ВСП «КЦМКР» філії «ЦРЕКМ» АТ «Укрзалізниця» ОСОБА_1;
- головного інженера ВСП «КЦМКР» філії «ЦРЕКМ» АТ «Укрзалізниця»                        Крайніка В. Д .  
 
Згідно з протоколом оперативної наради з кадрових питань від 09 січня 2020 року за результатами проведеної оцінки визначено, що в умовах поточних виробничих завдань та обсягу роботи ВСП «КЦМКР» в цілому та кожного з працівників окремо кваліфікація ОСОБА_1 є менш затребуваною у зв`язку зі значним зменшенням об`єму виконуваної роботи.  
 
Наказом директора філії «ЦРЕКМ» АТ «Укрзалізниця» Серьогіна С. В.                                від 12 лютого 2020 року № 17 «Про затвердження змін до штатного розпису підрозділу, що підпорядковується філії «ЦРЕКМ»  АТ «Українська залізниця» на виконання наказу директора філії від 27 січня 2020 року № 03 «Про вилучення штатної одиниці», Положення про оплату праці працівників АТ «Українська залізниця», затвердженого наказом АТ «Укрзалізниця» від 21 червня 2019 року № 418, відповідно до Положення про філію «ЦРЕКМ» АТ «Українська залізниця», затвердженого наказом АТ «Укрзалізниця» від 27 грудня 2018 року  № 799, затверджено зміни № 1 до штатного розпису підрозділів, що підпорядковуються філії «ЦРЕКМ» АТ «Укрзалізниця», затвердженого наказом філії від 09 січня             2020 року № 01 «Про затвердження штатних розписів», згідно з додатком 1. Керівнику виробничого структурного підрозділу, зміни № 1 до штатного розпису підрозділів, що підпорядковуються філії «ЦРЕКМ» АТ «Укрзалізниця» запровадити з дотриманням вимог законодавства про працю.
 
13 січня 2020 року директор філії «ЦРЕКМ» АТ «Укрзалізниця» Серьогін С. В. на виконання частини другої статті 49-4 КЗпП України, частини третьої статті 22 Закону України від 15 вересня 1999 року № 1045-ХІV «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» повідомив ППО ВСП «КЦМКР» про те, що у зв`язку                   з упорядкуванням організаційної структури ВСП «КЦМКР» та значним зменшенням обсягу виконуваної роботи, контролю та відповідальності у другій половині квітня 2020 року планується скорочення однієї штатної одиниці (заступника начальника ВСП «КЦМКР»). Запропоновано, за необхідності, провести консультації стосовно заходів щодо звільнення чи зведення або пом`якшення несприятливих наслідків звільнень та визначити дати таких консультацій.
 
У відповідь на це звернення, 20 лютого 2020 року листом № 02  голова ППО ВСП «КЦМКР» Москаленко Є. В. повідомив про те, що профспілковий комітет не погоджує розірвання трудового договору з членом профспілки заступником начальника ВСП «КЦМКР» філії «ЦРЕКМ» АТ «Укрзалізниця» ОСОБА_1. за частиною першою статті 40 КЗпП України.
 
Крім того, у листі-відповіді ППО ВСП «КЦМКР» надано оцінку зменшенню обсягів виконуваних робіт (не більше 10 %); зазначалося про необхідність внесення змін до штатного розпису та надання проєкту такого рішення на розгляд ППО ВСП «КЦМКР». Також надано оцінку наявності нещодавно додатково введеної іншої посади - першого заступника ВСП «КЦМКР».
 
17 лютого 2020 року ОСОБА_1 був попереджений про заплановане скорочення його посади, у зв`язку з чим йому було запропоновано наявні вакантні посади в АТ «Укрзалізниця», на які можливо було б його перевести, однак позивач від запропонованих посад відмовився.  
 
05 березня 2020 року позивачу було надано додатковий (оновлений) перелік всіх посад для подальшого можливого працевлаштування, з яким він також ознайомився під підпис.
 
04 березня 2020 року директор філії «ЦРЕКМ» Серьогін С. В. та головний інженер Дорощук С. П. звернулись до голови ППО ВСП «ЦРЕКМ» листом № 6/1461 щодо надання згоди на розірвання трудового договору із заступником начальника ВСП «КЦМКР» ОСОБА_1. за частиною першою статті 40 КЗпП України.  
 
У своїй відповіді від 26 березня 2020 року профспілковий орган не погодив розірвання трудового договору з ОСОБА_1 , пославшись на відсутність                     у зверненні обґрунтування розірвання трудового договору, а також на надані позивачем пояснення щодо особистих мотивів такого звільнення і незгоди із запропонованими йому посадами.
 
Наказом директора філії «ЦРЕКМ» АТ «Укрзалізниця» від 28 квітня 2020 року               № 15/ОС заступника начальника ВСП «КЦМКР» ОСОБА_1 звільнено 30 квітня 2020 року у зв`язку із скороченням штату працівників за пунктом 1 статті 40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги в розмірі середнього місячного заробітку за статтею 44 КЗпП України та грошової компенсації за невикористані дні відпустки (основна, за ненормований, за вислугу років). 
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду 
Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми                                            права  у  подібних  правовідносинах,  викладеного  у  постанові  Верховного  Суду   
та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується                          з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судом норм                        права  в   межах   касаційної   скарги,   дійшов   висновку,   що   касаційна   скарга
не підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці,              в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (вивільнення працівників).
 
Частиною першою статті 49-2 КЗпП України  передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці, а згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
 
Згідно з частиною третьою статті 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.
 
Під час розгляду трудових спорів, пов`язаних зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які                             є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року в справі № 345/1663/18 (провадження № 61-1072св20) зроблено висновок, що «за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того,               в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок із працевлаштування працівника покладається на власника  з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду                     і існували на день звільнення».
 
У справі, що переглядається, апеляційний суд встановив, що у зв`язку із зменшенням обсягу виконуваних позивачем робіт на початку 2020 року посадові особи відповідача проаналізували поточне робоче навантаження філії «ЦРЕКМ», за результатами чого виявили функціональну та організаційну недоцільність наявності посади, яку обіймав позивач, оскільки саме йому підпорядковувались працівники і техніка, передані в Центр діагностики, і саме він здійснював контроль за виконанням робіт з діагностики, які відповідач перестав виконувати з огляду на передання цих функцій іншому структурному підрозділу. У зв`язку із зазначеними обставинами директор філії «ЦРЕКМ» прийняв рішення, оформлене наказом від 07 січня 2020 року № 03 про вилучення із штатного розпису посади заступника начальника виробничого структурного підрозділу з 30 квітня           2020 року. 
 
Позивача попереджено в установленому законом порядку про майбутнє вивільнення та запропоновано йому всі вакансії, наявні на підприємстві на час звільнення, згоди на переведення на які він не надав.
 
Відповідно до статті 43-1 КЗпП України розірвання трудового договору                               з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках звільнення керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступників, головного бухгалтера підприємства, установи, організації, його заступників, а також службових осіб органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службових осіб центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами; керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими об`єднаннями громадян.
 
У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає                                           у п`ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником.
 
Згідно з частиною сьомою статті 43 КЗпП України та частиною шостою статті               39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору                       з працівником має бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у такій згоді, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.
 
Розглядаючи трудовий спір з урахуванням положень частини сьомої статті 43 КЗпП України та статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», суд повинен з`ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності                            у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації,                       і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення. Оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов`язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.
 
Верховний Суд України у постанові від 22 жовтня 2014 року у справі № 6-163цс14 вказав, що аналіз частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» дає підстави для висновку про те, що власник має право звільнити працівника без згоди профспілкового органу за відсутності обґрунтування профспілковим органом такої відмови, а не з мотивів її відмови.
 
В аспекті положень частини сьомої статті 43 і частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» слідує, що оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов`язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.
 
Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 3 ЦК України, статті 1, 213 ЦПК України) та лексичного значення (тлумачення) самого слова «обґрунтований», яке означає «бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами».
 
Отже, рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо, добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на не врахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.
 
Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України                від 01 липня 2015 року у справі № 6-703цс15.
 
Установивши, що профспілковий комітет без відповідного обґрунтування відмовив у наданні згоди на звільнення позивача на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач мав право звільнити ОСОБА_1 без згоди профспілки та відсутність правових підстав для задоволення позову, а тому не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що відповідач звільнив позивача без згоди профспілкового комітету, членом якого він є. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що суд не дослідив питання переважного права позивача на залишення на роботі, на увагу не заслуговують, адже переважне право на залишення працівника на роботі враховується лише у разі скорочення однорідних професій та посад, а в цьому випадку мало місце скорочення лише  посади, яку займав позивач. 
 
Інші доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, зводяться до незгоди з ними та необхідності здійснення переоцінки фактичних обставин справи, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду (стаття 400 ЦПК України). 
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі                № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів                        є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.  
 
Частиною першої статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального                                            і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін,  оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують. 
 
Керуючись  статтями  400, 410, 416  ЦПК  України,  Верховний  Суд  у  складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Київського апеляційного суду від 20 січня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту                                      її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
 
Головуючий                                                                                    М. Є. Червинська 
Судді                                                                                                 С. Ю. Бурлаков
А. Ю. Зайцев
                                                                                                            Є. В. Коротенко     
                                                                                                            В. М. Коротун