ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3371/21 Справа № 201/5565/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,
за участю секретаря - Солодової І.М., 

       розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 17 грудня 2020 року у цивільній справі за позовом  ОСОБА_3 до  ОСОБА_2 , треті особи:  ОСОБА_4 , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради,  ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу частини квартири удаваним в частині визначення сторонами ціни, розірвання договору купівлі-продажу та іншим вимогам, - 

ВСТАНОВИЛА:

       У травні 2019 року представник позивача - адвокат Іванова О.М. (діє на підставі довіреності від 07 лютого 2019 року та ордеру від 14 травня 2019 року – а.с.18-20) звернулася до суду з вказаним позовом, в обгрунтування якого зазначила, що ОСОБА_3 належало ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 26 листопада 1996 року виконкомом міської Ради народних депутатів, а також на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 червня 2016 року. Позивач постійно мешкає в Канаді. 
       21 грудня 2015 року ОСОБА_3 видав ОСОБА_5 , ОСОБА_4 і ОСОБА_6 довіреність, якою уповноважив їх продати від його імені свою частину квартири. 
       Наприкінці травня 2016 року ОСОБА_4 повідомив позивача про труднощі з відчуженням квартири і запропонував продати ѕ часток квартири за 24 000 доларів США на умовах часткової оплати і відстрочення повної суми вартості квартири на рік, на що ОСОБА_3 погодився. 
       У червні 2016 року ОСОБА_4 повідомив, що частина квартири була оцінена у 70 500 грн. і запропонував саме таку ціну вказати у договорі купівлі-продажу з метою уникнення сплати податків, на що позивач погодився, за умови, що покупець напише розписку, в якій зазначить реальну суму, яку він має сплатити за частину квартири і кінцевий строк оплати.
       13 червня 2016 року між ОСОБА_4 (який діяв на підставі довіреності від ОСОБА_3 ) і ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу ѕ часток квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Вакуленко С.О.
       Під час підписання договору ОСОБА_2 передала ОСОБА_4 розписку про те, що узгоджена сторонами за договором купівлі-продажу сума вартості ѕ частин квартири складає 24 000 доларів США або 600 240 грн., з яких 30 000 грн. покупець передала представнику продавця - ОСОБА_4 під час підписання договору, а залишок суми вартості частини квартири зобов`язалась сплатити до 01 червня 2017 року.
       Проте, ОСОБА_2 зобов`язання з оплати всієї вартості предмета договору не виконала до цього часу. Неодноразові вимоги позивача до ОСОБА_4 і ОСОБА_2 про сплату решти суми коштів, залишилися без задоволення.
У зв`язку з чим, представник позивача, з урахуванням уточнень, просила суд: визнати договір купівлі-продажу ѕ часток квартири АДРЕСА_1 , який укладено 13 червня 2016 року, удаваним в частині визначення сторонами в п. 4 договору ціни ѕ часток квартири; визнати, що продаж ѕ часток квартири АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу квартири, який укладено 13 червня 2016 року, було вчинено сторонами за 600 240 грн.; розірвати договір купівлі-продажу ѕ часток квартири АДРЕСА_1 , який укладено 13 червня 2016 року та компенсувати судові витрати за рахунок відповідачки.
       Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 17 грудня 2020 року позовні вимоги задоволено.
       Визнано удаваним правочином договір купівлі-продажу ѕ часток квартири АДРЕСА_1 , укладений 13 червня 2016 року між ОСОБА_4 , який діяв на підставі довіреності від імені ОСОБА_3 , як продавцем, та ОСОБА_2 , як покупцем, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вакуленко С.О., зареєстрований в реєстрі за № 932, в частині визначення сторонами в пункті 4 договору ціни ѕ часток квартири АДРЕСА_1 в розмірі 70 500 (сімдесят тисяч п`ятсот) гривень 00 копійок. 
       Визнано, що продаж ѕ часток квартири АДРЕСА_1 по договору купівлі-продажу, укладеному 13 червня 2016 року між ОСОБА_4 , який діяв на підставі довіреності від імені ОСОБА_3 , як продавцем, та ОСОБА_2 , як покупцем, посвідченому приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вакуленко С.О., зареєстрованому в реєстрі за № 932, було вчинено сторонами за 600 240 (шістсот тисяч двісті сорок) гривень 00 копійок.
       Розірвано договір купівлі-продажу ѕ часток квартири АДРЕСА_1 , укладений 13 червня 2016 року між ОСОБА_4 , який діяв на підставі довіреності від імені ОСОБА_3 , як продавцем, та ОСОБА_2 , як покупцем, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вакуленко С.О., зареєстрований в реєстрі за № 932.
       Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 321 грн. 20 коп.
       Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з апеляційними скаргами, в яких, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просили його скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
       Представник позивача - адвокат Іванова О.М., відповідно до ст. 360 ЦПК України, подала відзив, в якому просила апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів обох апеляційних скарг.
       Від представника Дніпровської міської ради — Григоренко А.В. надійшло пояснення на апеляційну скаргу, відповідно до ст. 360 ЦПК України, в якому просила суд прийняти рішення у відповідності до вимог чинного законодавства.
Інші учасники процесу не скористалися своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційні скарги у цій справі станом на час їх розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
       Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду — без змін, з огляду на таке.
       Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_7 , після смерті якої відкрилася спадщина, до якої увійшла 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 , що належала спадкодавиці ОСОБА_7 і ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 26 листопада 1996 року по 1/2 частині відповідно (а.с. № 7). 
ОСОБА_8 , згідно із свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 від 05 січня 1999 року, змінив прізвище на « ОСОБА_9 » (факт встановлено рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 липня 2018 року у справі № 201/4135/17).
       У встановлений законом строк ОСОБА_1 і позивач ОСОБА_3 звернулися до приватного нотаріуса ДМНО Вакуленко С.О. із заявами про прийняття спадщини за законом після смерті їхньої матері ОСОБА_7 .
       Приватним нотаріусом ДМНО Вакуленко С.О. 06 червня 2016 року ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. № 8).
       20 лютого 2017 року приватним нотаріусом ДМНО Вакуленко С.О. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частину зазначеної квартири на ім`я ОСОБА_8 .
       Представником позивача зазначено, що ОСОБА_3 постійно мешкає в Канаді.
       21 грудня 2015 року позивач видав оформлену у публічного нотаріуса провінції Британської Колумбії (Канада) довіреність на ім`я ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , якою уповноважив їх отримати дублікат свідоцтва про право власності на квартиру, оформити спадщину і продати від його імені частку квартири (а.с.№9-11). 
       Представник позивача у позовній заяві зазначив, що у червні 2016 року ОСОБА_4 повідомив позивача, що частина квартири оцінена суб`єктом оціночної діяльності в сумі 70 500 грн. ОСОБА_4 запропонував саме таку ціну вказати у договорі купівлі-продажу з метою уникнення сплати податків, на що ОСОБА_3 погодився за умови, що покупець напише розписку, в якій зазначить реальну суму, яку він має сплатити за частину квартири і кінцевий строк оплати.
       13 червня 2016 року між ОСОБА_4 , що діяв на підставі довіреності від імені ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу 3/4 частин квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Вакуленко С.О., зареєстрований в реєстрі за № 932 (а.с. № 12). 
       Під час підписання договору 13 червня 2016 року ОСОБА_2 передала ОСОБА_4 розписку (оригінал якої оглянутий судом 07 грудня 2020 року) про те, що узгоджена сторонами за договором купівлі-продажу сума вартості 3/4 частин квартири складає 24 000 доларів США або 600 240 грн., з яких 30 000 грн. покупець передала представнику продавця - ОСОБА_4 під час підписання договору, а залишок суми вартості частини квартири зобов`язалась сплатити до 01 червня 2017 року (а.с. № 14), проте, ОСОБА_2 зобов`язання з оплати всієї вартості предмета договору не виконала.
       Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги в частині вимог про визнання удаваним правочином договору купівлі-продажу ѕ часток кв. АДРЕСА_1 , укладеного 13 червня 2016 року між ОСОБА_4 , який діяв на підставі довіреності від імені ОСОБА_3 , і ОСОБА_2 , та в частині визначення сторонами в пункті 4 договору ціни ѕ часток кв. АДРЕСА_1 в розмірі 70 500 грн. (замість реально обумовленої сторонами суми 600 240 грн.) є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
       Судом першої інстанції, з оглянутих в судовому засіданні 07 грудня 2020 року матеріалів цивільної справи № 201/4135/17, було встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 липня 2018 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 вересня 2019 року, а також залишеним без змін постановою Верховного Суду від 19 лютого 2020 року, частково задоволені вимоги ОСОБА_8  до ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус ДМНО Вакуленко С.О., Управління-служба у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради. Переведено на  ОСОБА_8  права та обов`язки покупця за договором купівлі-продажу 3/4 часток квартири  АДРЕСА_1 ) від 13 червня 2016 року, укладеного 13 червня 2016 року між  ОСОБА_3  і ОСОБА_2 . Зобов`язано виплатити  ОСОБА_2  вартість 3/4 частини квартири, придбаних нею згідно із договором купівлі-продажу від 13 червня 2016 року, укладеного між  ОСОБА_3  і ОСОБА_2  у розмірі 70 500 грн., внесених представником  ОСОБА_8  – ОСОБА_10  на депозитний рахунок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська згідно із квитанцією № 1/155 від 11 липня 2018 року. Визнано за  ОСОБА_8  право власності на ѕ частини квартири (а.с. № 110-113, 115-117, 200-203).
       За змістом рішення у цивільній справі № 201/4135/17, задовольняючи вимоги ОСОБА_8 про переведення на нього прав і обов`язків покупця за договором від 13 червня 2016 року і визнання за ним права власності на ѕ спірної квартири, суд, виходячи з положень норм статей 1216, 1218, 1219, 1231, 1268, 1269, 1296, 1297 ЦК України, враховуючи правову позицію Верховного Суду України у постанові від 08 квітня 2015 року у справі № 6-33цс15, встановив, що момент укладення спірного правочину ОСОБА_8 у встановленому законом порядку прийняв спадщину та набув право на спадкове майно у вигляді 1/4 частини спірної квартири, і у нього виникло переважне право на купівлю ѕ частини квартири, що належали ОСОБА_3 , про що було достеменно відомо приватному нотаріусу ДМНО Вакуленко С.О., оскільки саме вона здійснювала оформлення спадкових прав, суд дійшов висновку, що укладенням спірного правочину було порушено права позивача ОСОБА_8 , поновлення яких повинно здійснюватися в порядку ст. 362 ЦК України. 
       Тобто, у встановленому законом порядку, ОСОБА_8 не було повідомлено про намір продажу частки, належної ОСОБА_2 . При укладанні договору купівлі-продажу нотаріус не переконався в належному виконанні вимог закону щодо належного повідомлення про продаж частки квартири і вимоги законодавства щодо переважного права придбання дотримано не було. А тому вимоги ОСОБА_8 про переведення на нього прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу та визнання права власності на ѕ частини квартири підлягали задоволенню.
       Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2020 року по справі № 201/4135/17 (а.с. № 200-203) касаційну скаргу представника ОСОБА_3 – ОСОБА_11 було залишено без задоволення, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 липня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 вересня 2019 року залишено без змін, та зазначено «Безпідставними є посилання касаційної скарги на наявність перешкод у розгляді цієї справи з посиланням на розгляд в суді справи № 201/5565/19 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання договору купівлі-продажу від 13 червня 2016 року, оскільки, із таким позовом ОСОБА_3 звернувся лише після ухвалення судом першої інстанції рішення про задоволення позову у цій справі. Відповідачем не спростована правомірність правочину у частині визначення сторонами ціни частки квартири та її сплати продавцю (стаття 204 ЦК України)».
       Отже, факт правомірності правочину у частині визначення сторонами ціни частки квартири та її сплати продавцю, про що заявлено представником ОСОБА_3 - адвокатом Івановою О.М. в уточненій позовній заяві, підлягає встановленню в судовому порядку. 
       Так, за положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
       За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).
       Обов`язковою (істотною) умовою договору купівлі-продажу квартири або іншого майна, відповідно до статті 691 ЦК України, є ціна майна/товару та строк його оплати – стаття 692 ЦК України. 
       Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
       За змістом частини 3, 5 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
       Згідно статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинити, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
       Згідно статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
       Як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції була призначена судова технічна експертиза дослідження матеріалів документів, для        проведення якої, представником позивача ОСОБА_3 - адвокатом Івановою О.М. було надано судовому експерту оригінал розписки ОСОБА_2 від 13 червня 2016 року. 
       Згідно клопотання судових експертів про надання зразків та отримання дозволу на часткове пошкодження об`єкту судовому експерту для виконання комплексної судової технічної експертизи документів, крім іншого, було необхідно дозвіл на вирізання штрихів, що мають достатню кількість пасти та не перетинаються із штрихами барвних речовин інших реквізитів документів (а.с. № 140-141).
       Згідно заяви представника позивача ОСОБА_3 - адвоката Іванової О.М. від 23 липня 2020 року позивач ОСОБА_3 не надав згоди на вирізання штрихів рукописних записів та підписів з об`єкту дослідження – оригіналу розписки ОСОБА_2 від 13 червня 2016 року (а.с. № 148зв. (абз.10,11), 146), через те, що такі дії призведуть до фактичного знищення оригіналу єдиного документа, яким підтверджується наявність грошових зобов`язань відповідача ОСОБА_2 перед ОСОБА_3 , а нотаріально посвідчити копію цієї розписки на відповідність її оригіналу не уявляється можливим, оскільки Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012р., не передбачено здійснення такої нотаріальної дії.
       Водночас, факт написання розписки саме 13 червня 2016 року відповідачка ОСОБА_2 двічі визнала у відзивах на позов та на уточнений позов (а.с.№ 71-72, а.с. №184-186) та третя особа - ОСОБА_4 в своїх поясненнях (а.с.№83-84), які були безпосередніми учасниками укладення договору купівлі-продажу частки квартири та написання розписки.
       Згідно висновку експертного оціночно-будівельного дослідження № ГО-2567 від 03 грудня 2020 року (а.с. № 191-199), складеного Дніпропетровською торгово-промисловою палатою за заявою ОСОБА_11 , представника діючої на підставі доручення № 60013163 ОСОБА_3 від 12 листопада 2020 року про проведення оціночно-будівельного дослідження, на вирішення якого поставлено питання: «Визначити ринкову вартість трьохкімнатної квартири загальною площею 66,9 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , станом на 13 червня 2016 року» ринкова вартість трьох-кімнатної квартири загальною площею 66,9 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , станом на 13 червня 2016 року складала 950 361 грн. (дев`ятсот п`ятдесят тисяч триста шістдесят одну грн.).
       Отже, ринкова вартість ѕ частин вказаної квартири станом на день укладення договору купівлі-продажу 13 червня 2016 року складала 712 770 грн.75 коп., і є значно більшою, ніж визначена в розписці домовленість між продавцем ОСОБА_3 та покупцем ОСОБА_2 про суму купівлі-продажу в розмірі 600 240 грн., що свідчить про реальність такої домовленості.
       Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання удаваним правочином договору купівлі-продажу ѕ часток кв. АДРЕСА_1 , укладеного 13 червня 2016 року між ОСОБА_4 , який діяв на підставі довіреності від імені ОСОБА_3 , і ОСОБА_2 , та в частині визначення сторонами в пункті 4 договору ціни ѕ часток кв. АДРЕСА_1 в розмірі 70 500 грн. (замість реально обумовленої сторонами суми 600 240 грн.).
       Таким чином, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_8 стосовно того, що сторонами по договору було визначено суму продажу частки квартири в розмірі 70 500 грн., яка згідно пункту 6 договору купівлі-продажу є ринковою вартістю ѕ часток квартири, з огляду на те, що ОСОБА_8 не був стороною укладеного договору, в домовленості сторін участі не приймав, а звіт про оцінку майна від 10 червня 2016 року, наданий суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_12 , не є висновком експерта та вочевидь не відповідає дійсній ринковій вартості ѕ частин трикімнатної квартири у м Дніпрі станом на червень 2016 року. Крім того, з матеріалів справи вбачається матеріальна зацікавленість третьої особи ОСОБА_8 в отриманні у власність ѕ частин спірної квартири за ціною, що в 10 разів менше за їх ринкову вартість.
       Також колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо позовної вимоги про розірвання договору купівлі-продажу, виходячи з наступного.
       Відповідно до положень статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
       Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
       Згідно ч.ч.1, 2 статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.
       У відповідності до ст.615 ЦК України у разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом.
       Відповідно до частини 4 статті 692 ЦК України, якщо покупець відмовився прийняти та оплатити товар, продавець має право за своїм вибором вимагати оплати товару або відмовитися від договору купівлі-продажу. 
       Згідно статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
       Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
       Як вірно було встановлено судом першої інстанції та додатково підтверджується матеріалами справи, зокрема, у відзиві на позов відповідачки ОСОБА_2 та третьої особи ОСОБА_4 , що ОСОБА_2 , як покупець за договором купівлі-продажу сплатила продавцю ОСОБА_3 при укладення договору купівлі-продажу ѕ часток квартири через представника продавця ОСОБА_4 30 000 грн. (тридцять тисяч грн.). Інші кошти за придбане нею майно нею не сплачувались. Отже, відповідачкою ОСОБА_2 , як покупцем, свій обов`язок, який встановлений ч.ч 1,2 ст. 692 ЦК України, по оплаті майна в повному обсязі, не виконано, що є істотним порушенням договору. Внаслідок завданої цим шкоди продавець ОСОБА_3 значною мірою позбавлений того, на що він розраховував при укладенні договору. Це надає право позивачу ОСОБА_3 , як продавцю, відмовитись від договору купівлі-продажу.
       Таким чином, позовні вимоги про розірвання договору купівлі-продажу ѕ часток квартири від 13 червня 2016 року також є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
       Доводи апеляційних скарг щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність оскаржуваного судового рішення.
       Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
       Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх.
       Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
       Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційних скарг на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційних скаргах доводи правильність висновків суду не спростовують, тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.
       Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційні скарги без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін.
       Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи судове рішення без змін, не змінює розподіл судових витрат.
       Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

       Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 — залишити без задоволення.
       Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 17 грудня 2020 року — залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                          В.С. Городнича

       Судді:                                                                          О.В. Лаченкова

                                                                        М.Ю. Петешенкова