Дата документу 13.07.2021 Справа № 336/155/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/155/20      Головуючий у 1 інстанції: Галущенко Ю.А.
Провадження № 22-ц/807/2550/21         Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2021 року         м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого:        Кочеткової І.В.,
суддів:         Кримської О.М.,
        Дашковської А.В., 
секретар:       Остащенко О.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Кузьміної Ольги Володимирівни, треті особи: Запорізька міська рада, ОСОБА_2 , про оскарження відмови у вчиненні нотаріальної дії, 
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Шевченківський районного суду м. Запоріжжя від 27 квітня 2021 року, 
ВСТАНОВИВ:
У січні 2020 року ОСОБА_1  звернулася до суду з позовом до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Кузьміної О.В. про оскарження відмови у вчиненні нотаріальної дії. 
Зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_3 , після смерті якого залишилася спадщина, до складу якої входить нерухоме майно, автомобіль та грошові кошти на рахунках у банківських установах.
У передбачений законом шестимісячний строк вона прийняла спадщину, подавши нотаріусу відповідей заяву, проте постановою нотаріуса Кузьміної О.В.№ 182/02.31 від 21.03.2018 їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом з підстав наявності заповіту спадкодавця, зміст якого, з огляду на спір між спадкоємцями, потребує тлумачення у судовому порядку.
На думку позивачки, нотаріусом незаконно відмовлено їй у вчиненні нотаріальної дії, оскільки за змістом оскаржуваної постанови не зазначено, яким саме нормам чинного законодавства України суперечить вчинення нотаріальної дії та між якими саме спадкоємцями існує спір щодо тлумачення заповіту.
З посиланням на вказані обставини та положення ст.15,16,1235 ч.2,1256 ЦК України, Закону України «Про нотаріат»,Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 22.02.2012 № 296/5, позивачка просила суд визнати незаконною відмову приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Кузьміної О.В. у видачі їй свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті чоловіка ОСОБА_3 ,який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та скасувати оскаржувану постанову.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 квітня 2021 року відмовлено у задоволенні позову.   
Судове рішення мотивовано тим, що приватний нотаріус правомірно відмовив у видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки спадкодавець своїм заповітом від 19.06.2008 свою дочку ОСОБА_2 та всіх інших родичів, які мають право на спадщину за законом, позбавив права на спадщину. За наявності чинного заповіту спадкодавця виключається безспірність права спадкування за законом, нотаріус не наділений повноваженнями самостійно встановлювати права чи обов`язки учасників спадкових правовідносин, які не є безспірними.
Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу,  посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, постановити нове, про задоволення позовних вимог. Вважає, що при ухваленні оскаржуваного нею рішення, суд не звернув уваги не Постанову Верховного Суду від 23.09.2019 у справі за №335/4131/18, в якій зазначено, що як текст заповіту в цілому, так і визначена нотаріусом частина, не потребують тлумачення, у зв`язку з тим, що викладені чітко та зрозумілою мовою, у заповіті немає подвійного змісту та чітко вбачається воля заповідача. Окрім цього, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що ОСОБА_1 є спадкоємцем першої черги за законом, а не за заповітом, а постанова нотаріуса про відмову у вчинені нотаріальних дій порушує її права як спадкоємця. Судом не надано належної правової оцінки наданим позивачкою доказам, як наслідок, суд прийшов до помилкових висновків, у зв`язку з чим, на думку позивача, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.
Відзиви від сторін по справі на апеляційну скаргу ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції не надійшли, проте це не заважає її розгляду за наявними матеріалами справи.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 і її представника, заперечення представника нотаріуса і представника третьої особи ОСОБА_2 , перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
За ст. 263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив із того, що за наявності чинного заповіту спадкодавця виключає безспірність права на спадкування за законом, тому оскаржувана постанова винесена законно та ґрунтується на фактичних обставинах справи,підстав для її скасування не встановлено.
Колегія апеляційного суду погоджується із вказаними висновками, викладеними у рішенні суду першої інстанції, з огляду на таке.
Відповідно до положень статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до статті 50 Закону № 3425-XII «Про нотаріат», нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, права та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц зазначено, що закріплене у статті 50 Закону України «Про нотаріат» право на оскарження нотаріальної дії може бути реалізоване у тому випадку, якщо звернення з такою вимогою може призвести до відновлення порушеного права або інтересу безвідносно до дослідження правомірності дій інших осіб.
У порядку цивільного судочинства розглядаються вимоги про оскарження дій нотаріуса лише у разі відсутності спору про право між учасниками цивільних правовідносин.
Нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності.
Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб – сторін нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення.
Предметом судової діяльності у справах про оскарження нотаріальних дій або відмови в їх вчиненні є перевірка законності дії нотаріусів або відповідних посадових осіб, які вчиняють нотаріальні дії чи які відмовили в їх вчиненні.
Можливість оскарження нотаріальних дій або відмови у їх вчиненні забезпечує законність нотаріального провадження і захист прав та інтересів учасників нотаріального процесу. Судовий контроль за діяльністю нотаріусів має забезпечити виправлення нотаріальних помилок, тлумачення чинного законодавства та сприяти дотриманню законності у сфері цивільних правовідносин, що виникають із вчинення нотаріальних дій.
Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлено Законом України від 02 вересня 1993 року №3425-XII «Про нотаріат», Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 № 296/5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595.
Відповідно до ст. 49 Закону України «Про нотаріат» та глави 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо:
1) вчинення такої дії суперечить законодавству України;
2) не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії;
3) дія підлягає вчиненню іншим нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії;
4) є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії або ця особа діє під впливом насильства;
5) з проханням про вчинення нотаріальної дії звернулась особа, яка в установленому порядку визнана недієздатною, або уповноважений представник не має необхідних повноважень;
6) правочин, що укладається від імені юридичної особи, суперечить цілям, зазначеним у їх статуті чи положенні, або виходить за межі їх діяльності;
7) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла плату за її вчинення;
8) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла встановлені законодавством платежі, пов`язані з її вчиненням;
9) в інших випадках, передбачених законом.
Нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, не приймає для вчинення нотаріальних дій документи, якщо вони не відповідають вимогам, встановленим у статті 47 цього Закону, або містять відомості, передбачені частиною третьою статті 47 цього Закону.
Нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії.
На вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову.
Як випливає з п. 9 ч. 1 ст. 49 Закону «Про нотаріат», перелік підстав для відмови нотаріусом у вчиненні нотаріальних дій, зазначений у ст. 49 Закону, не є вичерпним.
Відповідно до положень п. 4.12. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів.
Встановлено, що 22.07.2016 був зареєстрований шлюб між ОСОБА_3 ,1936 р.н.,та ОСОБА_4 , 1961 р.н., присвоєно прізвища чоловіку та дружині « ОСОБА_5 » та « ОСОБА_5 » (а.с.17).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 у віці 81 року помер (а.с.73)..
18.08.2017 ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Кузьміної О.В. із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті чоловіка ОСОБА_3 та вказала про наявність іншого спадкоємця за законом – дочки спадкодавця ОСОБА_2 (а.с. 72 зворот).
Приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кузьміною О.В. за заявою ОСОБА_1 була заведена спадкова справа № 87/2017 щодо майна померлого ОСОБА_3 (а.с.72-99).
27.12.2017 донька померлого ОСОБА_2 також подала заяву про прийняття спадщини після смерті свого батька (а.с.89).
При перевірці нотаріусом підстав для закликання до спадкування було встановлено, що 19.06.2008 ОСОБА_3 склав заповіт, посвідчений секретарем виконкому Матвіївської сільської ради Вільнянського району Запорізької області за реєстровим №248, яким все своє майно заповів ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Дочку ОСОБА_2 та всіх інших родичів, які мають право на спадщину за законом, позбавив права на спадщину (а.с.77).
Спадкоємиця за заповітом ОСОБА_6 померла до відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.76 зворот).
На час відкриття спадщини заповіт є чинним.
Постановою приватного нотаріуса Кузьміної О.В.№ 182/02.31 від 21.03.2018 відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Як зазначено у постанові, у заповіті, який є чинним на час відкриття спадщини, ОСОБА_3 свою дочку ОСОБА_2 та всіх інших родичів, які мають право на спадщину за законом, він позбавляє права на спадщину. У зв`язку із тим, що зміст заповіту чітко не визначений, що зумовлює його розширене тлумачення спадкоємцями кожним на свою користь, між ними виник спір щодо права на успадкування, про що свідчать подані ними заяви на прийняття спадщини, нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо вчинення такої дії суперечить законодавству України. Нотаріусом роз`яснено право на звернення до суду для встановлення або певних юридичних фактів, або визнання права власності на спадкове майно (а.с.94). 
Як передбачено ст.1217 ЦК України,спадкування здійснюється за законом або заповітом.
Статтею 1223 ЦК України встановлено,що право на спадкування мають особи,визначені у заповіті.
У разі відсутності заповіту,визнання його недійсним,неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом,а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини,право на спадкування за законом одержують особи,визначені у статтях 1261-1265 ЦК України.
Згадуваний вище заповіт ОСОБА_3 від 19.06.2008 на час відкриття спадщини є чинним, не визнаний недійсним, визначена ним спадкоємець за заповітом ОСОБА_7 померла у 2014 році до відкриття спадщини, заповіт охоплює весь обсяг спадщини.
Відтак, після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина за заповітом від 19.06.2008, яким він висловив свою волю позбавити дочку ОСОБА_2 та всіх інших родичів,які мають право на спадщину за законом,права на спадкування.
Визначення кола родичів,які мають право на спадщину за законом, надається ЦК України у статтях 1261-1265, до яких відноситься і дружина спадкодавця.
Водночас, позивачка вважає,що після смерті ОСОБА_3 вона має бути закликана до спадкування за законом, оскільки зміст заповіту ОСОБА_3 не стосується її прав та обов`язків, тлумачення не потребує,а фактично нотаріус ухилилась від виконання обов`язку вчинити нотаріальну дію шляхом винесення оскаржуваної постанови,у якій зазначила про наявність спору між спадкоємцями стосовно тлумачення заповіту,якого фактично не існує.
Однак, за текстом оскаржуваної постанови нотаріус зазначає, що з огляду на положення ч.2 ст.1235 ЦК України, заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом;у цьому разі ця особа не може одержати права на спадкування.
Тобто, на час винесення оскаржуваної постанови, з урахуванням змісту заповіту спадкодавця ОСОБА_3 , нотаріус не встановила підстав закликати ОСОБА_1 до спадкування за законом за наявності чинного заповіту, її право на спадкування оцінила як таке, що не є безспірним та не може бути посвідчене шляхом вчинення нотаріальної дії, оскільки це суперечить законодавству України, зокрема, положенням ст.1261-1265 ЦК України, якими визначено коло спадкоємців за законом (родичів), які мають право на спадщину за законом, до яких належить і дружина спадкодавця, яка формально позбавлена права на спадкування за законом.
Оскаржуваною постановою ці обставини нотаріус довела до відома ОСОБА_1 , яка на власний розсуд обрала подальший спосіб захисту своїх прав,звернувшись із позовом до приватного нотаріуса, хоча за формою та змістом постанова відповідає вимогам закону і констатує той факт, що нотаріус не наділений повноваженнями самостійно встановлювати права чи обов`язки учасників спадкових правовідносин,які не є безспірними. 
На користь такого висновку є і позиція іншого спадкоємця після смерті ОСОБА_3 – його дочки ОСОБА_2 , яка ,незважаючи на зміст заповіту, також подала заяву про прийняття спадщини за законом і не визнає такого права за ОСОБА_1 ,про що вказує обрана нею позиція у справі,а також позиція Запорізької міської ради,яка вважає спадщину ОСОБА_3 відумерлою.
Повно і всебічно з`ясувавши фактичні обставини справи, надавши належну оцінку зібраним у справі доказам, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що за наявності чинного заповіту спадкодавця виключається безспірність права на спадкування за законом, тому оскаржувана постанова винесена приватним нотаріусом законно та ґрунтується на фактичних обставинах справи,підстав для її скасування не встановлено, тому у задоволенні позову суд відмовив у повному обсязі.
Суд першої інстанції врахував, що в порядку цивільного судочинства розглядаються вимоги про оскарження дій нотаріуса лише у разі відсутності спору про право між учасниками цивільних правовідносин, проте за обставинами справи між спадкоємцями померлого ОСОБА_3 існує спір про право на спадщину, а отже обраний позивачкою спосіб захисту порушеного права не відповідає характеру спірних правовідносин.
Згідно пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.
Відповідно статті 375 ЦП К України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.
Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.
За вказаних обставин доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду першої інстанції вимогам закону є безпідставними. 
Отже, апеляційний суд вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляції, не вбачається.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Керуючись ст.ст.374,375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 квітня 2021 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково. 
Повний текст постанови складено 14 липня 2021 року.

Головуючий: І.В. Кочеткова

Суді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська