Ухвала
20 серпня 2021 року
м. Київ
Справа № 428/6178/17
Провадження № 51-4059 ск 21
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого –        ОСОБА_1 , 
суддів:                       ОСОБА_2 ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Сєверодонецького міського суду Луганської області від 19 червня 2019  року та ухвалу Луганського апеляційного суду від 18 травня 2021 року,
в с т а н о в и в:
Перевіривши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на відповідність ст. 427 КПК України встановлено, що її подано без додержання вимог зазначеної статті.
Відповідно до вимог ст. 427 КПК України у касаційній скарзі зазначаються, зокрема, обґрунтування вимог особи, яка її подає, із зазначенням того, у чому полягає незаконність чи необґрунтованість судових рішень з урахуванням визначених у ст. 438 КПК України підстав для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При цьому згідно зі ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Тобто у касаційній скарзі скаржник має вказати на конкретні порушення закону, що можуть бути підставами для скасування або зміни судових рішень, які, на його думку, допущено судами першої та апеляційної інстанцій при їх постановленні, навести конкретні докази і аргументи на обґрунтування кожної позиції.
Всупереч наведеному, засуджений ОСОБА_4 , окрім іншого, вказує на неповноту та однобічність судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та оспорює правильність оцінки судами доказів, на підставі яких постановлені судові рішення. Таким чином, засуджений просить дати доказам у кримінальному провадженні іншу оцінку, ніж її дали суди першої та апеляційної інстанцій, що згідно зі ст. 438 КПК України не є підставою для скасування або зміни судових рішень при розгляді кримінального провадження в суді касаційної інстанції.
Разом із тим, наводячи у своїй касаційній скарзі інші доводи, а саме щодо: незаконності ухвал Ленінського районного суду м. Луганська від 12 червня 2012 року та 16  липня 2012 року про його затримання, а також ухвал про продовження строків тримання під вартою; необґрунтованої відмови у задоволенні заявленого ОСОБА_4 відводу судді; порушення вимог ст. 290 КПК України, яке, на його думку, залишились поза увагою місцевого суду; використання показань з чужих слів; відсутності потерпілих на деяких судових засіданнях під час розгляду кримінального провадження, засуджений ОСОБА_4 не вказує, яким чином зазначені ним порушення вплинули на законність та обґрунтованість судових рішень з огляду на положення ст. 370, 412, 419 КПК України.
Також,вказуючи у мотивувальній частині касаційної скаргина неправильність перекваліфікації апеляційним судом його дій з ч. 3 ст. 153 КК України (в редакції Закону № 2295-VI від 01.06.2010) на ч. 4 ст. 152 КК України (в редакції Закону №  2227-VIII від 06.12.2017), засуджений не обґрунтовує зазначене належним чином та не зазначає, порушення яких саме норм закону України про кримінальну відповідальність чи вимог кримінального процесуального закону були допущенні судом апеляційної інстанції при ухваленні судового рішення у цій частині. 
До того ж, стверджуючи у касаційній скарзі про неправильне закриття кримінального провадження судом апеляційної інстанції в частині засудження за ч.  2 ст. 156 КК України (стосовно потерпілої ОСОБА_5 у період 2006–2007  років) на підставі ст. 49 КК України, засуджений не вказує, чи заперечував він під час апеляційного розгляду щодо закриття кримінального провадження у цій частині з вказаної підстави.
Окрім того, зазначаючи про ігнорування судом апеляційної інстанції клопотання обвинуваченого про допит свідків і потерпілої та вказуючи на порушення вимог, передбачених ч. 3 ст. 404 КК України, не розкриває суть таких порушень з огляду на закріплені у цій нормі процесуального закону умови для повторного дослідження судом апеляційної інстанції обставин, встановлених під час кримінального провадження, а також не зазначає їх вплив на незаконність судового рішення з урахуванням вимог статті 412 КПК України.
Оскільки касаційна скарга засудженого не відповідає вимогам, передбаченим ст.  427 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне на підставі ч. 1 ст. 429 цього Кодексу залишити її без руху та встановити строк для усунення допущених недоліків, що не може перевищувати п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали особою, яка подала касаційну скаргу. 
При повторному зверненні до суду скаржником має бути підтверджено, що ним не пропущено строк для усунення допущених недоліків.
Враховуючи викладене та керуючись ч. 1 ст. 429 КПК України, Суд
п о с т а н о в и в:
Касаційну скаргузасудженого ОСОБА_4  на вирок Сєверодонецького міського суду Луганської області від 19 червня 2019 року та ухвалу Луганського апеляційного суду від 18 травня 2021 року залишити без руху і встановити строк для усунення недоліків — десять днів із дня отримання копії цієї ухвали.
У разі невиконання ухвали касаційну скаргу буде повернуто скаржнику.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
С у д д і:

 
 
ОСОБА_1                                ОСОБА_2                                       ОСОБА_3