КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
    03680 м. Київ , вул. Солом`янська, 2-а 

Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/7359/2021                                      

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ
 
            02 вересня 2021 року                                                                       м. Київ
                                                                                                                        Справа № 371/890/19
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   
головуючого   судді-доповідача                            Ящук Т.І., 
суддів                                                                        Махлай Л.Д., Немировської О.В.,  
за участю секретаря  судового засідання              Кравченко Н.О.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1  на рішення Миронівського районного суду Київської області від 30 грудня 2020 року, ухвалене у складі судді Капшук Л.О.,
у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Миронівський завод по виготовленню круп і комбікормів» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Орган опіки та піклування Миронівської районної державної адміністрації Київської області про виселення без надання іншого жилого приміщення, зняття з реєстрації місця проживання, 
 
встановив:
 
У липні 2019 року позивач Приватне акціонерне товариство «Миронівський завод по виготовленню круп і комбікормів» звернувся до суду із позовом до  ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - орган опіки та піклування Миронівської районної державної адміністрації Київської області про виселення без надання іншого жилого приміщення, зняття з реєстрації місця проживання. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ПрАТ «Миронівський завод по виготовленню круп і комбікормів» є власником житлової квартири АДРЕСА_1 . ВАТ «Миронівський завод по виготовленню круп і комбікормів», від імені якого діяв директор Миронівського м`ясопереробного заводу «Легко» відокремленого підрозділу товариства, 28 січня 2010 року уклало з відповідачем ОСОБА_2 договір оренди вказаної квартири. 
Відповідно до умов договору, житлове приміщення передано орендодавцем орендарю у платне користування з можливістю укласти договір купівлі-продажу квартири. Орендна плата за користування квартирою була встановлена в розмірі 200 гривень на місяць, які мали бути внесені на поточний рахунок орендодавця до 15 числа кожного місяця, наступного за звітним. При укладенні договору орендар зобов`язався самостійно стати на облік, як споживач житлово-комунальних та інших послуг, сплачувати кошти за надані послуги в строк, встановлений постачальниками послуг, та звільнити квартиру, що наймається, протягом п`яти днів з моменту видачі наказу про звільнення з роботи на підприємствах Групи компаній ВАТ «Миронівський хлібопродукт», якщо інше не буде встановлено додатковою домовленістю сторін. Додаткові домовленості сторін щодо термінів виселення з квартири орендаря відсутні. 
За умовами договору, орендар мав право орендувати квартиру лише, якщо він є працівником Групи компаній «Миронівський хлібопродукт». Орендодавець вправі вимагати від орендаря звільнення квартири, згідно п. 2.2.6. даного договору. Договором передбачено, що він набуває чинності з моменту підписання і діє до 28 січня 2020 року або до моменту звільнення орендаря з роботи на підприємствах Групи компаній «Миронівський хлібопродукт» /розірвання договору. ВАТ «Миронівський завод по виготовленню круп і комбікормів» змінив організаційно-правову форму, ПрАТ «Миронівський завод по виготовленню круп і комбікормів» є підприємством компаній Групи компаній «Миронівський хлібопродукт».
Відповідач ОСОБА_2 прийнятий на роботу у Миронівський м`ясопереробний завод «Легко» відокремленого підрозділу ПрАТ «Миронівський завод по виготовленню круп і комбікормів» згідно наказу №3-к від 22 січня 2008 року, переведений на посаду головного енергетика наказом №327-к від 1 липня 2010 року. 18 грудня 2018 року відповідач звільнений з вказаної посади. 
Позивачу стало відомо, що у квартирі, яка стала предметом договору оренди, зареєстровані дружина та діти відповідача, які є членами його сім`ї. Членам сім`ї відповідача квартира в оренду не передавалася, відповідно до умов договору члени сім`ї відповідача не мають законних підстав для проживання в даній квартирі після звільнення відповідача ОСОБА_2 з посади головного енергетика Миронівського м`ясопереробного заводу «Легко» відокремленого підрозділу ПрАТ «Миронівський завод по виготовленню круп і комбікормів». Позивач проводив заходи досудового врегулювання спору, надсилав на адресу відповідачів повідомлення за вих. № 87 від 29 березня 2019 року, яке містило вимогу про звільнення квартири та її передачу за актом приймання-здачі, зняття з реєстрації орендаря та членів його сім`ї. Відповідачі вказане повідомлення отримали 16 квітня 2019 року, проте квартиру не звільнили. 
Невиконання обов`язку щодо повернення житлового приміщення за договором оренди квартири створює перешкоди для реалізації права власності ПрАТ «Миронівський завод по виготовленню круп і комбікормів». Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Підстава, на якій було набуте майно, відпала в зв`язку з закінченням строку дії договору № 5 оренди квартири від 28 січня 2010 року. Термін дії договору припинений датою звільнення орендаря з роботи, тобто 18 грудня 2018 року на підставі п. 5.1. договору. 
Станом на дату подачі позовної заяви, відповідачі не звільнили та не повернули займану квартиру, не зважаючи на факт звільнення працівника з роботи. Відповідачі порушують право володіння, користування та розпорядження власністю позивача. Позивач позбавлений права вільно користуватися належною на праві власності квартирою, надавати дане житлове приміщення в користування своїм працівникам чи використовувати його на власний розсуд.
Посилаючись на вказані обставини позивач просив в судовому порядку виселити відповідачів із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла, із зняттям з реєстрації місця проживання.
 
Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 30 грудня 2020 року позов задоволено.
Виселено ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з квартири під номером АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення, із зняттям вказаних осіб з реєстрації місця проживання.
Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Миронівський завод по виготовленню круп і комбікормів» понесені судові витрати у виді сплаченого судового збору по 966 гривень 50 копійок з кожного.
 
Не погоджуючись з рішенням суду,  відповідач ОСОБА_1 звернулась з  апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, порушення судом першої інстанції  норм матеріального та процесуального права. 
В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що та обставина, що відповідач ОСОБА_2 на праві власності має інше житло - квартиру АДРЕСА_2 , не є підставою для виселення відповідачів.  Зазначає, що суд не звернув увагу на те, що місто Калуш Івано-Франківської області знаходиться на відстані понад 700 км від міста Миронівка Київської області, де вона має постійну роботу, а малолітні діти відвідують навчальний заклад. Тому виселення відповідачів разом з малолітніми дітьми без надання іншого житла може завдати їм істотної шкоди, оскільки житло, що є предметом спору, є єдиним місцем проживання в місті Миронівка і можливості переїхати для постійного проживання у місто Калуш Івано-Франківської області у них немає. Також суд не врахував, що вказану квартиру відповідач ОСОБА_2 набув у власність на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом 20.02.2020 року, тобто після подання позову про виселення, і дана квартира відповідно до вимог ст.57 СК України є його особистою приватною власністю.
Вказує, що під час судового розгляду справи у відповідача ОСОБА_2 виникли сумніви в оригінальності наданого позивачем договору №5 оренди квартири від 28 січня 2010 року та додатку до договору оренди житла №5 від 28 січня 2010 року, вважаючи, що такі документи не є оригіналами і могли бути виготовлені шляхом монтажу за допомогою комп`ютерної або копіювально-розмножувальної техніки.Тому, з метою усунення сумнівів в оригінальності наданих позивачем документів представником відповідачів було заявлено клопотання про призначеннясудово-криміналістичної експертизи цих письмових доказів. Однак, всупереч вимогам п.4 ч.5 ст.12 ЦПК України, у задоволенні вказаного клопотання ухвалою суду від 10.11.2020 рокубуло необґрунтовано відмовлено. В рішенні суду відсутня мотивована оцінка аргументів відповідачів щодо неоригінальності наданих позивачем документів, що є порушенням вимог п.3 ч.4 ст.265 ЦПК України.
Крім того, при вирішенні питання щодо виселення відповідачів суд помилково керувався нормами ЦК України, які регулюють відносини щодо оренди житла, оскільки вона та малолітні діти вселилися і набули право на проживання у спірній квартирі не на підставі укладеного між позивачем та відповідачем  ОСОБА_2 договору оренди квартири, а відповідно до вимог ЖК України, а тому питання щодо виселення її та дітей з житлового приміщення має вирішуватися відповідно до вимог Житлового кодексу України. Однак, позивачем не доведено обставини, за наявності яких відповідачі, відповідно до вимог ст.ст. 109, 110, 114, 115, 116 ЖК України, можуть бути виселені з наданого їм житлового приміщення. Наведені в позовній заяві доводи про самоправне зайняття жилого приміщення відповідачами, що може бути підставою для виселення згідно вимог ч.3 ст. 116 ЦК України, є такими, що суперечать вимогам ч.1 ст.65 ЖК України, згідно з якими наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.
Вказує, що у спірній квартирі вона зареєстрована та проживає з 15.09.2010 року, син ОСОБА_3 також зареєстрований та проживає з цієї дати, а дочка, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - з дня народження. Тобто, на час звернення позивача до суду (26.06.2019 року) закінчився визначений статтею 257 ЦК України загальний строк позовної давності у три роки протягом якого позивач мав право звернутися до суду з вимогою про їх виселення, якщо він вважав, що у спірній квартирі вони проживають без законних на те підстав. Про застосування строку позовної давності щодо вимог про виселення її та малолітніх дітей вона не мала можливості заявити в суді першої інстанції, оскільки не була присутня в судовому засіданні, в якому розглядалось питання про закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами.
Також, суд необґрунтовано до спірних правовідносин не застосував положення ст.109 ЖК України, згідно з якими громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення. Не можна визнати обґрунтованим і посилання в рішенні суду на положення ст.391 ЦК України, оскільки положення даної статті ЦК України підлягають застосуванню лише в тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору ( висновок Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 від 27.05.2015 року). У даному ж випадку між сторонами існували договірні відносини.
Звертає увагу суду, що дана справа була розглянута судом всупереч вимогам ч.2 ст.211 ЦПК та п. 1 ч.2 ст.223 ЦПК України за відсутності законних представників малолітніх відповідачів, які не були повідомлені належним чином про дату, час і місце засідання суду, не зверталися до суду із заявами про розгляд справи без їх участі і не доручали ведення справи в суді іншим особам. У зв`язку з чим була позбавлена права своєчасно подати довідки з місця роботи та з місця навчання дітей, а також подати заяву про застосування строку позовної давності щодо виселення малолітніх дітей із спірної квартири без надання іншого житла.
 
У відзиві на апеляційну скаргу представник ПрАТ «Миронівський завод по виготовленню круп і комбікормів» - Лисенко Ю.М. просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Посилається на те, що  інтереси позивача, як власника житла, перевищують інтереси відповідачів, оскільки у відповідачів припинилися правові підстави користування чужим майном, та які забезпечені іншим житловим приміщенням, що ними не спростовано. Судом враховано принцип пропорційності, який забезпечив розумний баланс між інтересами позивача як власника житла, відповідачів та загальний інтерес. Позбавлення права відповідачів на житло ґрунтується на вимогах закону, та дане втручання є виправданим, оскільки необхідне для захисту прав позивача. Вказує, що спірна квартира не є житловим приміщенням в будинку державного чи громадського житлового фонду, виселення з якого передбачено, в тому числі з наданням іншого благоустроєного жилого приміщення, а тому положення ст. 109 ЖК України не застосовуються. 
Крім того стверджує, що допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. Тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення, що підтверджено практикою Великої Палати Верховного Суду, у Постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, у Постанові Верховного Суду від 27 березня 2019 року, справа № 295/15305/15-ц.
 
В дане судове засідання відповідач ОСОБА_1 не з`явилась.  В судовому засіданні 29 липня 2021 року, в якому було оголошено перерву у зв`язку із задоволенням клопотання відповідача про витребування оригіналу договору оренди квартири від 28 січня 2010 року та додатку до договору оренди житла№5 від 28 січня 2010 року для огляду в судовому засіданні, відповідач ОСОБА_1 була присутня, про оголошення перерви на 02.09.2021 року була повідомлена належним чином. 
Враховуючи, що відповідач ОСОБА_1 належно повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомила,  тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за її відсутності відповідно до вимог ч.2 ст. 372  ЦПК України.
Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні вважав доводи апеляційної скарги обґрунтованими та просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Представник позивача ОСОБА_5   вважала доводи апеляційної скарги безпідставними, а рішення суду - законним і обґрунтованим, тому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, вислухавши пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга  не підлягає задоволенню виходячи з наступного. 
 
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що  зі змісту укладеного сторонами договору № 5 оренди квартири від 28 січня 2010 року, даний договір є строковим, укладений на строк десять років, або до моменту звільнення орендаря з роботи на підприємствах Групи компаній «Миронівський хлібопродукт», і саме орендодавцю, як власникові житла, належить право визначати по закінченню строку договору, продовжувати його на новий термін або ні. Також умовами договору передбачено обов`язок орендаря звільнити квартиру впродовж п`яти днів з моменту видачі наказу про його звільнення з роботи. Орендар ОСОБА_2 був обізнаний із усіма умовами договору оренди, повністю із ними погодився, що підтвердив власноручним підписом під договором.
Будучи звільненим з посади за угодою сторін 18 грудня 2018 року, відповідач ОСОБА_2 впродовж п`яти днів з моменту видачі наказу про звільнення, тобто у строк до 24 грудня 2018 року, був зобов`язаний звільнити квартиру, яку винаймав. Вказаних дій відповідач не вчинив ні у вказаний строк, ні по закінченню десятирічного строку дії договору, який сплив 28 січня 2020 року.
Підстави для переходу житла у власність відповідача ОСОБА_2 , передбачені умовами додатку до договору оренди житла, не мали місця, оскільки трудовий договір був розірваний впродовж десяти років після укладення договору оренди.
В порядку досудового врегулювання спору позивач 29 березня 2019 року надіслав відповідачу ОСОБА_2 повідомлення, у якому, посилаючись на відсутність підстав для подальшого проживання, вимагав у строк до 17 квітня 2019 року звільнити квартиру, яка винаймається ним, передати її власнику за актом приймання-передачі, вирішити питання про зняття зареєстрованих у квартирі осіб з реєстрації.
Відповідач ОСОБА_2 отримав повідомлення 16 квітня 2019 року, що підтверджується рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення. Однак вказані вимоги залишилися зі сторони відповідачів без будь-якого реагування.
Відповідач ОСОБА_2 своїм невиконанням обов`язку щодо повернення житлового приміщення за договором оренди квартири створює перешкоди для реалізації права власності ПрАТ «Миронівський завод по виготовленню круп і комбікормів». Позивач позбавлений права надавати дане житлове приміщення в користування своїм працівникам чи використовувати його на власний розсуд.
Оскільки наслідком припинення (розірвання) договору є зупинення усіх правовідносин між сторонами, подальше використання житла наймачем, іншими особами, які проживають з ним, вже не має під собою правової підстави. Наймодавець набуває право вимагати виселення наймача за рішенням суду у випадку невиконання наймачем свого обов`язку щодо виселення.
Квартира, з якої підлягають виселенню відповідачі, не є житловим приміщенням жилого будинку державного чи громадського житлового фонду, виселення з якого передбачено, в тому числі, з наданням іншого благоустроєного жилого приміщення.
Судом визнано необґрунтованим висновок Органу опіки та піклування Миронівської районної державної адміністрації щодо розв`язання спору про виселення малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 24 грудня 2019 року, згідно з яким вимоги позивача про виселення малолітніх дітей не відповідають інтересам дітей, оскільки житло, що є предметом спору, є їх єдиним місцем проживання.
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 на праві власності має інше житло у виді квартири АДРЕСА_2 . Такі обставини підтверджені даними Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 202942614, сформованої станом на 4 березня 2020 року (а.с. 7,8 т. 2).
Враховуючи, що судом встановлено факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні позивачем як власником своїх правомочностей, тому суд дійшов висновку, що позивач має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном на підставі статті 391 ЦК України. Оскільки відповідачі, не дивлячись на попередження власника із пропозиціями звільнити займане по спливу дії договору оренди житло, відмовилися це зробити,  суд дійшов висновку, що порушені права позивача, як власника квартири, підлягають захисту шляхом виселення наймача та інших осіб, які проживають у помешканні, з вказаного житлового приміщення, позбавлення їх реєстрації за цією адресою.
 
З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та наявним у матеріалах справи доказам, норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.
Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права.
Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.  На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.  Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. 
 Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.  Держава не втручається у здійснення власником права власності.
Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.
За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Відповідно до частин першої та другої статті 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.
Підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, встановлюється законом.
Предметом договору найму житла можуть бути помешкання, зокрема, квартира або її частина, житловий будинок або його частина. Помешкання має бути придатним для постійного проживання у ньому. Наймач житла у багатоквартирному житловому будинку має право користування майном, що обслуговує будинок.
При цьому за правилами пункту 3 частини першої статті 3, частини третьої статті 6 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.
 
Згідно зі статтею 811 ЦК України, договір найму житла укладається у письмовій формі. Договір оренди житла з викупом підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню.
Відповідно до приписів статті 813 ЦК України сторонами у договорі найму житла можуть бути фізичні та юридичні особи. Якщо наймачем є юридична особа, вона може використовувати житло лише для проживання у ньому фізичних осіб.
За правилами статті 814 Кодексу у разі зміни власника житла, переданого у найм, до нового власника переходять права та обов`язки наймодавця.
У тексті договору найму (оренди) житла обов`язково зазначаються особи, які проживатимуть разом із наймачем. Ці особи, відповідно до статті 816 ЦК України, набувають рівних з наймачем прав та обов`язків щодо користування житлом. Наймач несе відповідальність перед наймодавцем за порушення умов договору особами, які проживають разом з ним. Якщо наймачами житла є кілька осіб, їхні обов`язки за договором найму житла є солідарними. Порядок користування житлом наймачем та особами, які постійно проживають разом з ним, визначається за домовленістю між ними, а у разі спору - встановлюється за рішенням суду.
На підставі частини 1 статті 821 ЦК України договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. Якщо у договорі строк не встановлений, договір вважається укладеним на п`ять років.
Відповідно до статті 826 ЦК України, яка передбачає правові наслідки розірвання договору найму житла, у разі розірвання договору найму житла наймач та інші особи, які проживали у помешканні, підлягають виселенню з житла на підставі рішення суду, без надання їм іншого житла.
Отже, одна з особливостей найму житла полягає, зокрема, у тому, що наймач має право лише тимчасового володіння  ним.  Право володіння  житлом залишається в його власника, який не втрачає це право навіть тоді, коли інша особа використовує таке майно протиправно.
 
Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 30 травня 2010 року виконавчим комітетом Миронівської міської ради на підставі рішення виконавчого комітету Миронівської міської ради № 57 від 24 лютого 2010 року, Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 262545412, виданого Комунальним підприємством Київської обласної ради «Білоцерківське міжміське бюро технічної інвентаризації» 30 травня 2010 року, позивач є власником квартири АДРЕСА_1 .
Відповідач ОСОБА_2 22 січня 2008 року був прийнятий на роботу у Миронівський м`ясопереробний завод «Легко» відокремлений підрозділ ВАТ «Миронівський ЗВКК», займав посаду інженера-енергетика, 1 липня 2010 року переведений на посаду головного енергетика заводу, 18 грудня 2018 року звільнений з посади за угодою сторін.  Зазначене підтверджується даними наказу про прийом на роботу № 3-к від 22 січня 2008 року, наказу про переведення на іншу роботу № 327-к від 1 липня 2010 року, наказу про припинення трудового договору № 550-П від 18 грудня 2018 року (а.с. 22-24 т.1).
28 січня 2010 року ВАТ «Миронівський завод по виготовленню круп і комбікормів» в особі директора «Миронівського м`ясопереробного заводу «Легко» відокремленого підрозділу ВАТ «МЗВКК»  Сокирка П.О. уклав з відповідачем ОСОБА_2 договір № 5 оренди квартири, яким врегульовані правовідносини, пов`язані з передачею відповідачу ОСОБА_2 у платне користування квартири АДРЕСА_1 з можливістю укласти договір купівлі-продажу вказаного житлового приміщення.
За змістом пунктів 1.1.2.,1.1.3.,1.2.,1.3. розділу 1 договору стан квартири, що наймається, на момент передачі в найм відповідає санітарним та технічним нормам щодо житлових приміщень, недоліки квартири відсутні. 
Орендна плата за квартиру встановлена п.1.2 договору  у розмірі 200 гривень на місяць. Вказана сума коштів вноситься на поточний рахунок орендодавця до 15 числа кожного місяця, наступного за звітним. Орендар зобов`язаний самостійно стати на облік, як споживач житлово-комунальних та інших послуг, та самостійно сплачувати кошти за надані послуги в строк, встановлений постачальниками послуг.
Сторони передбачили право орендаря та обов`язок орендодавця укласти договір купівлі-продажу квартири за умови, що орендар пропрацює на підприємстві Групи компаній «Миронівський хлібопродукт» десять років з дати укладення договору (пункт 2.1.2. розділу 2 договору, пункт 3.2.2. розділу 3 договору).
Умовами пункту 2.2.6. розділу 2 договору передбачено, що орендар зобов`язується звільнити квартиру, що наймається, протягом п`яти днів з моменту видачі наказу про звільнення з роботи на підприємствах компаній ВАТ «Миронівський хлібопродукт», якщо інше не встановлено додатковою домовленістю сторін.
За змістом пунктів 3.1.3., 3.2.1. розділу 3 договору орендодавець має право вимагати від орендаря звільнення квартири згідно пункту 2.2.6. даного договору. Орендар має право орендувати квартиру на умовах укладеного договору лише за умови, що він є працівником Групи компаній «Миронівський хлібопродукт».
Пунктом 5.1. розділу 5 договору встановлено, що договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до 28 січня 2020 року або до моменту звільнення орендаря з роботи на підприємствах Групи компаній «Миронівський хлібопродукт»/розірвання договору.
28 січня 2010 року директором МПЗ «Легко» ВП ВАТ «МЗВВК» та відповідачем ОСОБА_2 також підписано додаток до договору оренди, за змістом якого, згідно пункту 6.21 Колективного договору, спеціалістам підприємств Групи компаній «Миронівський хлібопродукт», за необхідності надавати в оренду житлові приміщення (квартири) терміном на 10 років з дня укладення договору оренди. Житло переходить у власність спеціаліста за рішенням адміністрації, при умові, що трудовий договір не буде розірваний з адміністрацією протягом 10 років з моменту укладення договору оренди, та спеціаліст не буде перебувати в декретній відпустці більше 3 років протягом строку дії договору оренди.(а.с. 11-14 т. 1).
ВАТ «Миронівський завод по виготовленню круп і комбікормів» змінив організаційно-правову форму, що підтверджено даними Статуту, затвердженого загальними зборами ПрАТ «МЗВКК», протоколу річних загальних зборів №1 від 24 квітня 2019 року (а.с. 28-77 т. 1).
ПрАТ «Миронівський завод по виготовленню круп і комбікормів» є підприємством Групи компаній «Миронівський хлібопродукт», що підтверджено даними довідки голови правління від 25 червня 2019 року (а.с. 81 т. 1).
За змістом довідки Миронівської міської ради № 2360 від 20 червня 2019 року у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 і їх малолітні діти : ОСОБА_3 , 2007 року народження, ОСОБА_4 , 2013 року народження (а.с. 82 т. 1).
            
Таким чином,  встановивши, що пунктом 5.1. розділу 5 договору  визначено строк дії договору оренди  квартири - з моменту його підписання і до 28 січня 2020 року або до моменту звільнення орендаря з роботи на підприємствах Групи компаній «Миронівський хлібопродукт» / розірвання договору, а також ту обставину, що 18 грудня 2018 року орендар ОСОБА_2 був звільнений з роботи за угодою сторін, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що використання житла наймачем, іншими особами, які проживають з ним, вже не має під собою правової підстави.
У справі, що переглядається, судом встановлено, що відповідачі на момент пред`явлення позову про їх виселення проживали у квартирі, належній на праві власності позивачу, строк дії договору оренди житла сплинув у зв`язку зі звільненням відповідача ОСОБА_2 з  роботи на підприємстві Групи компаній «Миронівський хлібопродукт»
В оцінці наведеного суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що за загальним правилом частини першої статті 810 ЦК України сплив строку найму житла має наслідком виникнення у наймача обов`язку звільнити житло.
Судом правильно були відхилені доводи відповідачів про те, що  укладений договір оренди квартири є договором оренди житла з викупом, оскільки ні за своїм змістом,  ні за формою укладення договору (договір оренди житла з викупом підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню)  вказаний договір № 5 від 28 січня 2010 року  не є  договором оренди житла з викупом.
 
Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 полягають в тому, що під час розгляду справи в суді першої інстанції у відповідача ОСОБА_2 виникли сумніви в оригінальності наданого позивачем договору оренди та додатку до договору, оскільки оригінал договору тривалий час не було надано суду для огляду, тому він вважав, що  договір міг бути виготовлений шляхом монтажу за допомогою комп`ютерної або копіювально-розмножувальної техніки  та просив призначити по справі  судово-криміналістичну експертизу для вирішення зазначеного питання, проте судом першої інстанції було безпідставно відмовлено у задоволенні вказаного клопотання.
Разом з тим,  зазначені доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , як і клопотання до суду апеляційної інстанції про призначення судово-криміналістичної експертизи, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими, оскільки факт надання  позивачем відповідачу ОСОБА_2 в оренду квартири  АДРЕСА_1 на підставі укладеного між сторонами договору № 5 оренди  квартири від 28 січня 2010 року, відповідачі не заперечували.  Факт підписання ОСОБА_2 вказаного  договору та додатку до договору  відповідачами також не оспорювався.
Які саме сумніви виникли у відповідачів щодо відповідності наданої копії договору його оригіналу та які невідповідності наданого позивачем оригіналу договору тому примірнику, який був підписаний відповідачем ОСОБА_2 28 січня 2010 року, відповідачами в суді першої інстанції зазначено не було, тому судом першої інстанції було вірно відхилено клопотання відповідачів про призначення експертизи.
В суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_2 пояснив, що належний йому примірник договору він втратив. На його думку, підписаний ним примірник договору, не містив умови про те, що  договір купівлі-продажу вказаної квартири підлягає укладенню, якщо орендар пропрацює на підприємстві групи компаній «Миронівський хлібопродукт» 10 років з дати укладення даного договору оренди. У підписаному ним примірнику не йшлось про перебіг 10 років  «з дати укладення договору». Саме тому, звільняючись з роботи у грудні 2018 року, відповідач був упевнений, що починаючи з січня 2008 року, він відпрацював на підприємстві 10 років, тому позивач зобов`язаний був передати йому у власність вказане житло.
Разом з тим, зазначені відповідачем обставини не є підставою для проведення вищевказаної експертизи, оскільки відповідачем не доведено, що укладений ним договір оренди містив інші умови, ніж у наданій представником позивача копії договору, оригінал якого був оглянутий в судовому засіданні як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, та який містить підписи обох сторін договору. 
Відповідно до п.3.2 договору оренди, орендар має право орендувати квартиру на умовах даного договору лише за умови, що орендар є працівником групи компаній «Миронівський хлібопродукт», а також має право укласти з орендодавцем договір купівлі-продажу квартири, за умови, що протягом 10 років з дати укладення даного договору, орендар матиме трудові відносини з підприємством групи компаній «Миронівський хлібопродукт».
Пунктом 2.2.6 визначений обов`язок орендаря звільнити квартиру, що наймається, протягом 5 днів з моменту видачі наказу про звільнення  з роботи на підприємствах групи компаній «Миронівський хлібопродукт», якщо інше не встановлено  додатковою домовленістю сторін. 
Відповідно до додатку до договору оренди житла № 5 від 28 січня 2010 року, підписаного відповідачем ОСОБА_2 ,  житло переходить у власність спеціаліста за рішенням адміністрації при умові, що трудовий договір не буде розірваний з адміністрацією протягом 10 років з моменту укладення договору оренди та спеціаліст не буде перебувати в декретній відпустці більше 3-х років протягом строку дії договору оренди.
Даних про те, що відповідач ОСОБА_2 після звільнення з роботи у грудні 2018 року звертався до позивача за вирішенням даного питання - матеріали справи не містять.
 
Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 щодо неправильного застосування норм матеріального права, а саме - норм Цивільного кодексу України, оскільки вона та малолітні діти вселились і набули право на проживання у спірній квартирі не на підставі укладеного між позивачем та відповідачем ОСОБА_2   договору оренди, а відповідно до вимог ЖК України, - колегія суддів вважає безпідставними, оскільки єдиною підставою для вселення у жиле приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є ордер.
Разом з тим, спірна  квартира належить на праві власності ПрАТ «Миронівський завод по виготовленню круп і комбікормів» та  не є об`єктом державної або комунальної власності. Даних про те, що відповідачам на вказану квартиру було видано ордер - матеріали справи не містять і відповідачі на вказану обставину не посилались. 
Оцінюючи характер спірних правовідносин, що виникли між сторонами, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що у даному випадку підлягають застосуванню загальні правила про найм житла, викладені у главі 59 розділу ІІІ Книги п`ятої ЦК України, оскільки відносини виникли між власником житла та його наймачем, якому це майно передано у користування для проживання в ньому на певний строк за плату.
А отже, договір найму ( оренди) житла є визначальним актом у регулюванні відносин, які виникли між сторонами спору.
Відповідно до ч. 1 ст. 816 ЦК України ( у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) у договорі найму житла мають бути вказані особи, які проживатимуть разом з наймачем. Ці особи набувають рівних з наймачем прав та обов`язків щодо користування житлом.  
З викладеного слідує, що право користування орендованим житлом у членів сім`ї  наймача ( орендаря) є похідним від прав самого наймача за договором найму ( оренди) житла.
Як вбачається зі змісту договору найму (оренди) житла, укладеного з відповідачем ОСОБА_2 , жодних осіб, які проживатимуть разом із наймачем, у договорі не зазначено.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно вважав, що правові підстави для подальшого проживання відповідача ОСОБА_1 та малолітніх дітей відповідачів ОСОБА_3 , 2007 року народження, ОСОБА_4 , 2013 року народження,  у спірній квартирі, що належить на праві власності позивачу, відсутні.
Крім того, враховуючи, що орендована відповідачем ОСОБА_2 квартира належить на праві власності позивачу та  не належить до  об`єктів державної або комунальної власності, підстави для застосування норм Житлового кодексу УРСР щодо можливості виселення лише з наданням іншого жилого приміщення - відсутні. 
 
Посилання відповідача на відсутність права власності ПрАТ «Миронівський завод по виготовленню круп і комбікормів» на квартиру АДРЕСА_1 станом на 28.01.2010 року, тобто на час укладення договору оренди, - висновків суду про наявність правових підстав для задоволення позову не спростовують, оскільки зазначена квартира належить позивачеві на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 30.05.2010 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Миронівської міської ради від 24.02.2010 року. Даних про належність вказаної квартири на день укладення договору оренди іншому власнику - матеріали справи не містять.
 
Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1   щодо порушення прав відповідачів та їх малолітніх дітей на житло, яке гарантоване  ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , та недотримання судом висновків Верховного Суду у постанові від 31.10.2018 року у справі № 753/12729/15 про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення, на думку колегії суддів, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки зазначена постанова Великої Палати Верховного Суду була прийнята у справі, що виникли з інших правовідносин, а саме - виселення колишнього власника та членів його сім`ї  з квартири, що була предметом іпотеки та відчужена примусово з метою забезпечення вимог кредитора.
Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції втручання у право на повагу до житла «має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною легітимною метою. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції…» (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine) рішення від 02 грудня 2010 року).
Статтею 321 ЦК України визначено, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.  Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до частин першої та другої статті 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.
Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 333/5516/16, що виникла з аналогічних правовідносин ( виселення відповідачів, які проживали в житлі на підставі укладених договорів найму житлового приміщення, належного позивачу - юридичній особі на праві власності), за загальним правилом частини першої статті 810 ЦК України сплив строку найму житла має наслідком виникнення у наймача обов`язку звільнити житло. 
Отже, посилання відповідача на ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права «мирного володіння своїм майном» колегія суддів вважає безпідставним, оскільки відповідач ОСОБА_2 набув лише права користування квартирою, належною на праві власності позивачу, на строк дії договору оренди, визначений п.5.1 вказаного договору, а тому після завершення строку дії договору він зобов`язаний звільнити житло разом з членами своєї сім`ї . 
Як вбачається зі змісту договору оренди від 28.01.2010 року, станом на час його укладення відповідач ОСОБА_2 мав зареєстроване місце проживання за адресою : АДРЕСА_3 , а відповідно до даних паспорту відповідача ОСОБА_1 - її  місце проживання на той час було зареєстроване за адресою:  АДРЕСА_4 .
 При цьому також судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 на праві власності має інше житло у виді квартири АДРЕСА_2 .  
Таким чином, виселення відповідача ОСОБА_2 та членів його сім`ї, в тому числі двох малолітніх дітей, без надання іншого жилого приміщення не є таким, що не відповідає статті 47 Конституції України та статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Доводи апеляційної скарги відповідача щодо пропуску позивачем трирічного строку позовної давності, який слід обчислювати з дати вселення відповідачів у квартиру у 2010 році, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16.
Посилання відповідача в апеляційній скарзі на порушення норм процесуального права з огляду на те, що справа була розглянута за відсутності законних представників малолітніх дітей, колегія суддів також відхиляє, оскільки, як вбачається з матеріалів справи батьки малолітніх ОСОБА_3 , 2007 року народження та ОСОБА_4 , 2013 року народження, є відповідачами у справі - ОСОБА_1   та ОСОБА_2 .
 Відповідно до ч. 1 ст. 242 ЦК України батьки є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей.
Як вбачається з матеріалів справи, провадження у даній справі було відкрито ухвалою суду від 26 липня 2019 року,  24 грудня 2019 року  органом опіки та піклування Миронівської районної державної адміністрації було надано висновок щодо вирішення даного спору,  ухвалою суду від 31.12.2019 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 28 січня 2020 року.
В судовому засіданні 28 січня 2020 року обидва відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та їх представник були присутні та надали пояснення по суті пред`явлених позовних вимог,  в судовому засіданні оголошено перерву для витребування доказів на 25.02.2020 року.
25 лютого 2020 року  та 30 березня 2020 року представник відповідачів - Ящук Л.А. подав заяви про розгляд справи без участі відповідачів та їх представника ( а.с. 236, 242, т. 1).
В судовому засіданні 08 вересня 2020 року були присутні відповідач ОСОБА_1 та представник відповідачів Ящук Л.А. , розгляд справи відкладено за клопотанням представника відповідачів. 
03 та 10 листопада 2020 року розгляд справи було відкладено у зв`язку  з неявкою відповідачів, за клопотанням їх представника. 
17 листопада 2020 року представник відповідачів Ящук Л.А. подав заявку про отримання судової повістки в електронній формі за допомогою смс-повідомлення, що узгоджується з ч. 13 ст. 128 ЦПК України.  
Згідно з довідкою про доставку смс-повідомлення  від 11.12.2020 року, представник відповідачів Ящук Л.А. був повідомлений про призначення судового засідання на 30 грудня 2020 року ( а.с. 67, т. 2), відповідач ОСОБА_2 - повідомлений про судове засідання телефонограмою ( а.с. 66, т. 2).
Відповідно до ч. 5 ст. 130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.
За викладених обставин вбачається, що відповідачі  були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи судом першої інстанції, брали участь у судових засіданнях як особисто, так і через представника  - адвоката Ящука Л.А., який діяв на підставі договорів про надання правової допомоги від 24.08.2019 року, укладених з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , та відповідних ордерів ( а.с. 122-128, т. 1), а тому доводи апеляційної скарги відповідача щодо порушення процесуальних прав відповідачів та неналежного повідомлення про розгляд справи є безпідставними.
 Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.
Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»,  відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в  рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
 Таким чином, судом першої інстанції  було повно та всебічно встановлено обставини справи, надано вірну оцінку зібраним доказам, відповідно до спірних правовідносин правильно застосовано норми матеріального права  при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому  рішення скасуванню  не підлягає. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, дана вірна оцінка наявним у матеріалах справи доказам, доводи апеляційної скарги відповідача висновків суду не спростовують, а тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не вбачається.
Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381-383 ЦПК України, суд
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -  залишити без задоволення.
Рішення Миронівського районного суду Київської області від 30 грудня 2020 року -  залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з  дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
            Повний текст постанови складено  20 вересня  2021 року.

    Суддя  - доповідач:                                                                   Ящук Т.І. 
 
                        Судді:                                                                      Махлай Л.Д.
                                                                                                         
                                                                                                         Немировська О.В.