КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №754/15449/2019                                                                               Головуючий у І інстанції - Бабко В.В.
апеляційне провадження №22-ц/824/9151/2021                                         Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
13 липня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
за участю секретаря Немудрої Ю.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16 лютого 2021 року
у справі за позовом Заступника керівника Київської місцевої прокуратури №3 в інтересах Київської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_1 , Державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського нотаріального округу Чигріна Андрія Олеговича про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації та витребування майна, 
 
встановив:
 
У жовтні 2019 року Заступник керівника Київської місцевої прокуратури №3 звернувся в інтересах Київської міської ради до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_1 , Державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського нотаріального округу Чигріна А.О. про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації та витребування майна, мотивуючи свої вимоги тим, що під час досудового розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42019101030000094 від 03 квітня 2019 року, місцевою прокуратурою встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , яка належить територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради, вибула із її володіння без волі власника. 
Встановлено, що будинок по АДРЕСА_2 на підставі рішення Київської міської ради №284/5096 від 02 грудня 2010 року «Про питання комунальної власності територіальної громади міста» включений до переліку об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Києва, а отже належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва. 
Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) №1112 від 10 грудня 2010 року вказаний будинок віднесено до сфери управління Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації. 
На підставі розпорядження Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 30 січня 2015 року №48, будинок по АДРЕСА_2 переданий на баланс комунальному підприємству «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району міста Києва» на праві господарського відання. 
Крім того, за інформацією Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, квартира АДРЕСА_1 належить до комунальної власності, приватизацію не проходила та є житлом поточного звільнення повідомлення від 06 березня 2019 року №1031 та лист №102/04/33-5468 від 09 липня 2019 року. 
З викладеного вбачається, що квартира АДРЕСА_1 , належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, однесена до сфери управління Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації. 
Разом з тим, вказане майно було незаконно зареєстровано на праві власності. 
Установлено, що на підставі розпорядження Представника президента України №433 від 17 травня 1993 року, Державною адміністрацією Подільського району м. Києва ОСОБА_4 видано ордер №67716 серії Б від 02 червня 1993 року на жиле приміщення жилою площею 13,23 кв.м., в квартирі АДРЕСА_1 . 
Відповідно до актового запису про смерть №13687 від 01 вересня 2017 року, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
За інформацією Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації у вказаній квартирі ОСОБА_4 був зареєстрований з 08 червня 1993 року по 12 березня 2018 року. 
На даний час у квартирі ніхто не зареєстрований. 
Разом з тим, встановлено, що за інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на вказану квартиру було зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі - продажу від 26 січня 2019 року укладеного із ОСОБА_2 , виданого та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Потаповим М.Ю. під реєстраційним номером 104. 
Згідно із п. 3 вказаного договору, зазначена квартира належить продавцю ОСОБА_2 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого Деснянською у місті Києві Радою №1283 від 15 листопада 2007 року. 
Право власності продавця зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності 30 листопада 2007 року за №864. 
Разом з тим, з інформації Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації вбачається, що свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_1 від 15 листопада 2007 року яке нібито видане Деснянською у місті Києві Радою, насправді не видавалось. 
Квартира належить до комунальної власності та приватизацію не проходила. 
Крім того, за інформацією Київського міського БТІ від 04 липня 2019 року №062/14-9427 вказана квартира на праві власності не реєструвалася. 
Допитаний в якості свідка ОСОБА_2 пояснив, що ніколи не оформлював договорів, пов`язаних з купівлею або продажем нерухомості на території міста Києва, в тому числі і спірної квартири. 
Свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_1 від 15 листопада 2007 року яке нібито видане Деснянською у місті Києві Радою не отримував та не міг отримувати, оскільки на той час перебував у місцях позбавлення волі. 
Таким чином, ОСОБА_3 набув право власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 26 січня 2019 року №104, укладеного нібито із ОСОБА_2 , який фактично не оформлював даний договір та не був власником квартири АДРЕСА_1 . 
У подальшому, ОСОБА_3 відчужив вказану квартиру на користь ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу від 11 березня 2019 року №14188, виданого та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чигріним А.О. 
Договором купівлі-продажу від 26 січня 2019 року №104, беззаперечно порушуються права та інтереси територіальної громади в особі Київської міської ради, як дійсного та єдиного власника спірної квартири. 
Отже спірне майно незаконно перейшло у власність ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 26 січня 2019 року №104, а відтак вказаний договір є нікчемним правочином, спрямованим на незаконне заволодіння спірним майном.
Просив суд, визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1751170080000) від 26 січня 2019 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , виданий та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Потаповим М.Ю. під реєстраційним номером 104; припинити державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 оформлену записом, вчинену 26 січня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Потаповим М.Ю. за №30017863 про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1751170080000; припинити державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 оформлену записом, вчинену 11 березня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чигріним А.О. за №30631406 про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1751170080000; витребувати у ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради квартиру АДРЕСА_1 , загальної площею 29,4 кв.м., житловою площею 13,4 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1751170080000.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 16 лютого 2021 року позов Заступника керівника Київської місцевої прокуратури №3 в інтересах Київської міської ради задоволено.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1751170080000) від 26 січня 2019 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , виданий та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Потаповим М.Ю. під реєстраційним номером 104.
Припинено державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 оформлену записом, вчинену 26 січня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Потаповим М.Ю. за №30017863 про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1751170080000.
Припинено державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 оформлену записом, вчинену 11 березня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чигріним А.О. за №30631406 про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1751170080000.
Витребувано у ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради квартиру АДРЕСА_1 , загальної площею 29,4 кв.м., житловою площею 13,4 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1751170080000.  
Вирішено питання про судові витрати.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного та всебічного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилався на те, що на початку березня 2019 року йому зателефонував знайомий ріелтор та сказав, що в нього є хороший варіант для купівлі квартири, продавцем майна був громадянин України ОСОБА_3 .
Пересвідчившись, що власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 відповідно до даних із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а також переконавшись, що дане майно не є предметом іпотеки, застави та на нього не накладено арешт, 11 березня 2019 року між громадянином України ОСОБА_3 (Продавець) та громадянином України ОСОБА_1 (Покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чигріним А.О.
Згідно умов Договору, Відповідач зобов`язався передати квартиру за АДРЕСА_1 , яка має площу 29,4 кв.м. у власність Позивача, а Позивач зобов`язується прийняти дане майно і сплатити за нього погоджену грошову суму.
В той же день Позивач на виконання умов п. 2.1. Договору передав повністю Відповідачеві грошові кошти у сумі 279330 гривень 11 коп., відповідно до Звіту про оцінку майна № ZХ18-190310-001 від 10 березня 2019 року.
Відповідач, на підтвердження права власності на зазначене нежитлове приміщення надав нотаріусу Договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Потаповим М.Ю. 26 січня 2019 року за реєстраційним номером 104, державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведено 26 січня 2019 року цим же нотаріусом, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1751170080000.
На виконання умов Договору Відповідач передав належну йому на праві приватної власності квартиру Позивачеві, а нотаріус згідно ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» здійснив державну реєстрацію права власності Позивача на придбане майно, що підтверджується відомостями наявним у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.
Під час укладання та нотаріального посвідчення Договору Відповідач на виконання п.1.2 гарантував, що на момент укладання цього Договору майно не перебуває в заставі (в тому числі податковій), не є предметом будь-якого іншого обтяження, не знаходиться під арештом чи забороною, на майно відсутні вимоги або претензії третіх осіб, щодо нього не ведуться судові спори, відносно нього не було укладено будь-яких договорів відчуження з іншими особами, що інші треті особи не мають ніяких прав на майно (в тому числі права першочергової купівлі).
Зазначає, що у нього жодного сумніву щодо наявності права власності у ОСОБА_3 на квартиру не виникало, адже ним було пред`явлено договір купівлі-продажу, за яким він являвся реальним власником квартири, вказаний факт було встановлено і при посвідчені договору купівлі-продажу від 11 березня 2019 року нотаріусом Чигріним А.О. та також підтверджувався інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. 
Окрім вказаної інформації про квартиру, яка стала предметом купівлі-продажу, у реєстрах також була відсутня інформація щодо наявності будь-яких обтяжень, в тому числі іпотеки та арешту щодо майна.
ОСОБА_1 було виконано всі необхідні дії для укладення договору купівлі-продажу квартири за АДРЕСА_1 , перевірено та встановлено право власності ОСОБА_3 на зазначене майно, а також на виконання вимог цивільного законодавства та умов договору - здійснено оплату у повному розмірі визначеної вартості квартири.
Тобто, ОСОБА_1 , діючи в межах чинного законодавства України, набув право власності на квартиру за АДРЕСА_1 .
Наразі у вищезазначеній квартирі, яка стала предметом позову, окрім ОСОБА_1 та його дружини проживають також троє їхніх малолітніх дітей, двоє з яких хворіють раннім дитячим аутизмом.
Вважає, що складається ситуація, за якої він та його сім`я втратили майно і змушені шукати способи компенсації своїх втрат, що є неприйнятним та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар.
На думку апелянта, ухвалене Деснянським районним судом м. Києва рішення суду  захистило порушене право територіальної громади м. Києва, однак порушило права ОСОБА_1 , як добросовісного набувача та його сім`ї, в тому числі його трьох малолітніх дітей.
Просив скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16 лютого 2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову Заступника керівника Київської місцевої прокуратури №3, що діє в інтересах Київської міської ради відмовити.
На апеляційну скаргу приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чигрін А.О. подав відзив, в якому заперечував проти наведених апелянтом підстав оскарження рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16 лютого 2021 року в частині дій приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чигріна А.О.
Зазначив, що ним, 11 березня 2019 року була проведена реєстрація права власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 11 березня 2019 року №14188.
При цьому він діяв відповідно до приписів законодавства та не порушував його.
Відповідно до п. 1 Глави 7 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22 лютого 2012 року в редакції від 07 листопада 2018 року, нотаріус вимагає від осіб, що звернулись за вчиненням нотаріальної дії як документи, так і відомості, необхідні для вчинення нотаріальної дії.
Необхідні документи сторонами правочину були надані.
Відповідно до п. 1 Глави 13 Порядку, нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії лише у випадках, передбачених Законом.
Відповідно до п. 4 Глави 13 Порядку, нотаріусу забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії.
Отже, він, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чигрін А.О. діяв відповідно до ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, не порушуючи їх.
Також, відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 подав і Перший заступник керівника Деснянської окружної прокуратури міста Києва, обґрунтовуючи його тим, що квартира АДРЕСА_1 незаконно вибула з власності територіальної громади міста Києва.
Зокрема, вказану квартиру було зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі - продажу від 26 січня 2019 року, укладеного із ОСОБА_2 , виданого та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Потаповим М. Ю. під реєстраційним номером 104.
Згідно з п. 3 вказаного договору, зазначена квартира належить продавцю ( ОСОБА_2 ) на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого Деснянською у місті Києві Радою №1283 від 15 листопада 2007 року.
Право власності продавця зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності 30 листопада 2007 року за №864.
Однак, з інформації Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації вбачається, що свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_1 від 15 листопада 2007 року яке нібито видане Деснянською у місті Києві Радою, насправді не видавалось. 
Квартира належить до комунальної власності та приватизацію не проходила.
Крім того, за інформацією Київського міського БТІ від 04 липня 2019 року №062/14-9427 вказана квартира на праві власності не реєструвалася.
ОСОБА_2 ніколи не оформлював договорів, пов`язаних з купівлею або продажем нерухомості на території міста Києва, в тому числі і спірної квартири. 
Свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_1 від 15 листопада 2007 року, яке нібито видане Деснянською у місті Києві Радою не отримував та не міг отримувати, оскільки на той час перебував у місцях позбавлення волі.
Таким чином, ОСОБА_3 набув право власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 26 січня 2019 року №104, укладеного нібито із ОСОБА_2 , який фактично не оформлював даний договір та не був власником квартири АДРЕСА_1 .
У подальшому, ОСОБА_3 відчужив вказану квартиру на користь ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу від 11 березня 2019 року №14188, виданого та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чигріним А. О.
Договором купівлі-продажу від 26 січня 2019 року №104, беззаперечно порушуються права та інтереси територіальної громади в особі Київської міської ради як дійсного та єдиного власника спірної квартири, а відтак вказаний договір є нікчемним правочином, спрямованим на незаконне заволодіння спірним майном, який підлягає визнанню недійсним у судовому порядку. 
Звертає увагу, що право власності територіальної громади перейшло до ОСОБА_1 в обхід встановленої законодавством приватизаційної процедури.
Оскільки відчуження спірної квартири відбулось поза волею та без участі дійсного власника майна - територіальної громади, а тому квартира АДРЕСА_1 була відчужена особою, яка не мала права на її відчуження, без відома та згоди дійсного власника майна.
З огляду на те, що спірне майно незаконно вибуло із власності територіальної громади м. Києва за відсутності її волевиявлення та з порушенням встановленого законодавством порядку щодо відчуження об`єктів житлового фонду, а тому право територіальної громади м. Києва на спірну квартиру не припинялося.
Також звертає увагу на той факт, що спірне нерухоме майно не є єдиним постійним місцем проживання ОСОБА_1 .
На момент укладення договору купівлі-продажу спірної квартири ОСОБА_1 зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_4 .
За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у власності ОСОБА_1 є квартира АДРЕСА_5 та житловий будинок в АДРЕСА_6 , а також житловий будинок в АДРЕСА_7 .
З огляду на викладене, а також ураховуючи значну потребу в забезпеченні житлом найменш соціально захищених категорій населення територіальної громади міста Києва, витребування у ОСОБА_1 спірного нерухомого майна на користь територіальної громади міста Києва не є пропорційним втручанням у право на мирне володіння майном та не покладає на нього надмірний індивідуальний тягар, спричинений відсутністю житла для проживання.
Просив залишити рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16 лютого 2021 року без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав. 
Судом першої інстанції встановлено, що розпорядженням Представника президента України №433 від 17 травня 1993 року, Державною адміністрацією Подільського району міста Києва ОСОБА_4 видано ордер №67716 серії Б від 02 червня 1993 року на жиле приміщення жилою площею 13,23 кв.м., в квартирі АДРЕСА_1 .
Згідно інформації Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації ОСОБА_4 був зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 в період з 08 червня 1993 року по 12 березня 2018 року.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується актовим записом про смерть №13687 від 01 вересня 2017 року.
Розпорядженням виконавчого органу Київської місцевої ради (КМДА) №1112 від 10 грудня 2010 року, будинок по АДРЕСА_2 віднесено до сфери управління Деснянської районної з місті Києві державної адміністрації.
Розпорядженням Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 30 січня 2015 року №48, будинок по АДРЕСА_2 переданий на баланс Комунальному підприємству «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району міста Києва» на праві господарського відання.
Згідно інформації Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації квартира АДРЕСА_1 належить до комунальної власності, приватизацію не проходила та є житлом поточного звільнення.
26 січня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири.
Відповідно до пункту 1 договору купівлі-продажу квартири від 26 січня 2019 року, Продавець ( ОСОБА_2 ) продав, а покупець ( ОСОБА_3 ) купив належну продавцю на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .
Згідно із пункту 3 договору купівлі-продажу квартири від 26 січня 2019 року квартира, що є предметом цього договору, належить продавцю на підставі Свідоцтва про право власності на житло виданого Деснянською районною у місті Києві Радою №1283 від 15 листопада 2007 року.
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктів право власності від 26 січня 2019 року, право власності на квартиру АДРЕСА_1 набув ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 26 січня 2019 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Потаповим М.Ю., реєстраційний номер №104.
Однак, свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 від 15 листопада 2007 року на квартиру АДРЕСА_1 не видавалося ОСОБА_2 , що підтверджується наданою інформацією Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, які зазначили, що квартира належить до комунальної власності та приватизацію не проходила, за інформацією Київського міського БТІ від 04 липня 2019 року №062/14-9427 вказана квартира на праві власності не реєструвалась.
Згідно з відомостями Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) діяльність приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Потапова М.Ю. припинена на підставі наказу Головного територіального управління юстиції у місті Києві №500/6 з 29 липня 2019 року, документи нотаріального діловодства та архів не передано на зберігання до Київського державного нотаріального архіву.
З відзиву на позовну заяву ОСОБА_2 вбачається, що йому ніколи не належала на праві власності квартира АДРЕСА_1 , останній не отримав та не має відношення до свідоцтва на право власності від 15 листопада 2007 року, а всі дії були вчинені невідомими йому особами, оскільки в цей період перебував у місцях позбавлення волі.
Крім того, згідно довідки від 31 травня 2020 року православного Душопіклувального центру ім. Георгія Побідоносця Міжнародної Антинаркотичної Асоціації зазначено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 24 липня 2016 року проходив довготривалий період лікування у центрі психосоціальної допомоги за місцезнаходження в місті Харків по лютий місяць 2019 року включно, що дало суду  першої інстанції можливість встановити, що ОСОБА_2 не приймав участі при укладанні оспорюваного договору купівлі-продажу квартири.
11 березня 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чигріним А.О., зареєстровано в реєстрі №14188.
Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 11 березня 2019 року, продавець ( ОСОБА_3 ) передає у власність, а покупець ( ОСОБА_1 ) приймає (купує) квартиру АДРЕСА_1 .
Відповідно до відомостей з Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київської області, в квартирі АДРЕСА_1 , зареєстрованих осіб не значиться.
03 квітня 2019 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №420191010300000094, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України, щодо квартири АДРЕСА_1 , яка належить територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради, яка вибула із володіння без волі власника.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що договір купівлі-продажу від 26 січня 2019 року був спрямований на незаконне заволодіння квартирою, даний правочин є таким, що порушує публічний порядок, тобто є недійсним з моменту його вчинення, оскільки суперечить вимогам статей 203, 215 ЦК України.
Крім цього, спірним договором беззаперечно порушено права та інтереси територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради, квартира незаконно вибула з комунальної власності міста, що позбавляє Київську міську раду ефективно та виключно в інтересах територіальної громади розпоряджатися майном в інтересах громади в межах повноважень, визначених законом.
Оскільки державна реєстрація права власності на вказану квартиру у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_3 здійснена на підставі недійсного правочину, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для припинення державної реєстрації права власності за ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , здійснену приватним нотаріусом (державним реєстратором) Київського нотаріального округу Потаповим М.Ю., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1751170080000.
Застосовуючи такий спосіб захисту порушеного права як припинення державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , здійснену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чигріним А.О., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1751170080000, суд першої інстанції виходив з того, що майно вибуло з володіння поза волею її законного власника - територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, при відсутності незаконних дій органів влади або місцевого самоврядування, оскільки жодних розпоряджень місцевими органами влади на підставі якого видано свідоцтво про право власності на спірну квартиру не приймалось, свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється або припиняється. 
Свідоцтво про право власності не породжує виникнення у суб`єкта відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності.
З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.
Статтею 143 Конституції України встановлено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності. 
Аналогічні положення закріплені в статті 327 ЦК України.
Згідно із ст. 1 ЗУ «Про місцеве самоврядування» визначено право комунальної власності як право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.
Відповідно до п. 7 ст. 92 Конституції України, правовий режим власності визначається виключно законами України.
Згідно із статтею 41 Конституції України та ст.ст. 317, 319 ЦК України, право власності є непорушним і право розпоряджатися майном належить лише власникові майна.
Стаття 321 ЦК України встановлює принципи непорушності права власності. 
Відповідно до цієї норми, право власності є непорушним. 
Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Стаття 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначає, що державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.
Згідно з ч. 1 ст. 5 ЖК УРСР, Державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рал) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд).
Статтею 14 ЖК УРСР визначено, що до компетенції виконавчих комітетів обласних, міських Рад народних депутатів віднесено здійснення державного контролю за використанням і схоронністю житлового фонду, здійснення управління житловим фондом місцевих Рад і забезпечення його схоронності.
Відповідно до ст. 15 ЖК УРСР на виконавчі комітети районних, міських, районних у містах Рад покладено здійснення управління житловим фондом місцевих Рад, прийняття рішень про надання жилих приміщень у будинках житлового фонду місцевої Ради, видача ордерів на жиле приміщення.
Згідно із ч. 4 ст. 5 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку: потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.
Відчуження комунального майна повинно відбуватися в рамках приватизаційної процедури у порядку, визначеному законодавчими актами.
Стаття 316 ЦК України регламентує, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно з ч. 2 ст. 321 ЦК України, особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Статтею 327 ЦК України передбачено, що у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді і управління цим майном здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.
Згідно зі статтею 60 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.
Відповідно до ч. 1 ст. 24 ГК України, управління господарською діяльністю у комунальному секторі економіки здійснюється через систему організаційно-господарських повноважень територіальних громад та органів місцевого самоврядування щодо суб`єктів господарювання, які належать до комунального сектора економіки і здійснюють свою діяльність на основі права господарського відання або права оперативного управління.
Відповідно до ст. 655 ЦПК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
За ст. 657 ЦПК України, договір купівлі-продажу, зокрема, житлового будинку (квартири) укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).
Згідно з положеннями ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Відповідно до положень ст. 228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. 
Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. 
У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним.
Згідно з п. 18 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року, правочинами, які посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, є, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо.
Згідно із ч. 5 ст. 216 ЦК України, вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.
Статтею 236 ЦК України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.
Частиною 1 ст. 18 ЗУ «Про столицю України - місто-герой Київ» визначено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування у місті Києві є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.
Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. 
Способи захисту цивільних прав та інтересів, визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.
Відповідно до листа Верховного Суду України «Аналіз практики застосування судами ст. 16 ЦК України» від 01 квітня 2014 року, у разі здійснення державної реєстрації права власності за набувачем неправомірно відчуженого майна права власника повинні захищатися із застосуванням способу захисту, передбаченого п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК за позовом про визнання права власності та скасування внесеного за заявою набувача запису до Державного реєстру. 
Якщо запис у Державному реєстрі здійснено внаслідок укладення договору, дійсність якого оспорюється, спосіб захисту прав осіб встановлено п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК за позовом про визнання договору недійсним і скасування запису в Державному реєстрі, внесеного за заявою набувача.
Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації, що також передбачено ст. 182 ЦК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 27 зазначеного Закону, державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору.
Інститут реєстрації права власності - це за своєю суттю є підтвердження державою права власності на майно за відповідною особою. 
При цьому держава наділена повноваженнями підтвердити таке право особи виключно у тому випадку, якщо ця особа набула майно у власність законно.
Відповідно до п.п. 2.1, 2.6 Порядку прийняття і розгляду заяв про внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 12 грудня 2011 року №3502/5, для внесення записів про скасування державної реєстрації прав, скасування записів Державного реєстру прав заявник і дає рішення суду про скасування рішення державного реєстратора, що набрало законної сили, та копії відповідних документів.
Пункт 51 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2011 року №1141 (зі змінами), у Державному реєстрі прав під час внесення записів про скасування державної реєстрації прав за допомогою програмних засобів його ведення автоматично поновлюються записи про речові права, їх обтяження, що існували до проведення державної реєстрації прав, що скасована, у разі їх наявності в Державному реєстрі прав.
Відповідно до ч. 3 ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор проводить державну реєстрацію припинення речових прав відповідно до цього Закону.
Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Згідно із ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Відповідно до ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, в тому числі, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Згідно з вимогами статей 330, 388, 658 ЦК України, право власності на майно, яке було відчужене поза межами волі власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребувано. 
Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.
На наявність права власника на майно не впливає також і та обставина, що воно було предметом угод відчуження, укладених іншими особами, оскільки дійсний власник не був стороною цих угод, а ст. 346 ЦК України не передбачає припинення права власності дійсного власника в зв`язку з реєстрацією договорів купівлі-продажу за іншими особами під час його неодноразового перепродажу, що відбувалося без участі та поза межами волі дійсного власника.  
Згідно з вимогами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно зі ст.79 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на норми закону, які регулюють спірні відносини, прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову, оскільки майно вибуло з володіння поза волею її законного власника - територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, при відсутності незаконних дій органів влади або місцевого самоврядування, оскільки жодних розпоряджень місцевими органами влади на підставі якого видано свідоцтво про право власності на спірну квартиру не приймалось, свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється або припиняється.
Крім цього, ОСОБА_1 було роз`яснено, що він не позбавлений можливості відновити свої права на підставі статті 661 ЦК України шляхом пред`явлення майнових вимого до продавця спірної квартири.
Викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.
Оскільки дія рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16 лютого 2021 року була зупинена ухвалою Київського апеляційного суду від 19 травня 2021 року, у зв`язку із залишенням цього судового рішення без змін необхідно поновити його дію.
Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -     
  
постановив:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16 лютого 2021 року залишити без змін.
Поновити виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16 лютого 2021 року. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складений 15 липня 2021 року.

Суддя-доповідач                                                   К.П. Приходько

Судді                                                                                   Т.О. Писана

С.О. Журба