Ухвала
 
11 серпня 2021 року 
м. Київ
 
справа № 310/2529/20
провадження № 61-1320св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,
 
провівши в порядку письмового провадження попередній розгляд справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 23 грудня 2020 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди, в якому, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 362 340,18 грн на відшкодування матеріальної шкоди і 20 000 грн - на відшкодування моральної шкоди.
 
У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування, в якому просив визнати недійсним договір дарування від 10 квітня 2020 року № 372, посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Каракуловим Д. Л., згідно з яким ОСОБА_2 відчужив на користь   ОСОБА_3 однокімнатну квартиру  АДРЕСА_1 .
 
Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Бердянської області від 26 червня 2020 року вказані позови об`єднано в одне провадження.
 
Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 17 вересня 2020 року, з урахуванням ухвали цього суду від 22 вересня 2020 року про виправлення описки, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 362 340,18 грн на відшкодування майнової шкоди і 1 000 грн - на відшкодування моральної шкоди. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування задоволено. Визнано недійсним договір дарування від 10 квітня 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Каракуловим Д. Л., згідно з яким ОСОБА_2 відчужив на користь ОСОБА_3 однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Постановою Запорізького апеляційного суду від 23 грудня 2020 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 17 вересня 2020 року скасовано в частині визнання недійсним договору дарування і ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування відмовлено. В іншій частині рішення місцевого суду залишено без змін. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати постанову Запорізького апеляційного суду від 23 грудня 2020 року в частині відмови в задоволенні його позову до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування і залишити в силі рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 17 вересня 2020 року, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2021 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Бердянського міськрайонного суду Запорізької області.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Згідно з абзацом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). 
 
Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Згідно з частиною п`ятою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції призначає справу до судового розгляду за відсутності підстав, встановлених частинами третьою, четвертою цієї статті. Справа призначається до судового розгляду, якщо хоча б один суддя із складу суду дійшов такого висновку. Про призначення справи до судового розгляду постановляється ухвала, яка підписується всім складом суду.
 
Виходячи з викладеного, зважаючи на те, що під час проведення попереднього розгляду справи не встановлено обставин, передбачених частинами третьою, четвертою статті 401 ЦПК України, справу слід призначити до судового розгляду.
 
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Враховуючи категорію і складність справи, з огляду на положення частини одинадцятої статті 34 ЦПК України, справа підлягає розгляду колегією у складі п`яти суддів.
 
Керуючись статтями 34, 401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 23 грудня 2020 року призначити до судового розгляду Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в кількості п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук	
 	 	
 	В. М. Ігнатенко	
 	 	
 	С. О. Карпенко