Постанова                                   
Іменем України
 
27 липня 2021року
м. Київ
 
справа № 202/26318/13-ц
провадження № 61-6871св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач), 
Яремка В. В.,
 
учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідачі: ОСОБА_1 , Публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк», 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду 
м. Дніпропетровська від 23 вересня 2019 року у складі судді Мачуського О. М. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 січня 2020 року у складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Макарова М. О.,    
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У квітні 2012 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), після перейменування Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «А-Банк»), ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави. 
 
На обґрунтування позовних вимог зазначало, що 28 вересня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір 
№ 0D30AE00001604, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 18 003,00 дол. США на умовах, визначених договором, з кінцевим терміном його повернення 27 вересня 2011 року. 
 
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 28 вересня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений договір застави рухомого майна № 0D30AE00001604/А. Предметом договору застави є належний ОСОБА_1 автомобіль Opel, 1999 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .
 
На забезпечення виконання умов кредитного договору, 20 жовтня 2010 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «А-Банк» укладений договір поруки.
 
Позичальник умови кредитного договору належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 05 квітня 2012 року його заборгованість становить 
23 868,12 дол. США, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 9 693,27 дол. США, заборгованість за процентами - 6 894,20 дол. США, заборгованість по комісії - 1 122,00 дол. США, пеня - 6 158,65 дол. США. 
 
Посилаючись на наведене, ПАТ КБ «ПриватБанк»просило у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 23 868,12 дол. США звернути стягнення на предмет застави - автомобіль Opel, 1999 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , належний ОСОБА_1 на праві власності, шляхом його продажу ПАТ КБ «Приватбанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ПАТ КБ «Приватбанк» усіх повноважень, необхідних для здійснення продажу; стягнути з відповідачів солідарно на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 10 000,00 грн.
 
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій 
 
Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська 
від 07 травня 2012 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено частково. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 190 656,16 грн, звернуто стягнення на предмет застави: автомобіль Opel, модель: Sintra, рік випуску: 1999, тип ТЗ: Легковий універсал, № кузова/шасі: НОМЕР_2 , реєстраційний номер: НОМЕР_1 , що належить на праві власності 
ОСОБА_1 , шляхом його продажу позивачем з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям указаного автомобіля з обліку в органах Державної автомобільної інспекції України, а також з наданням позивачу всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. 
 
Стягнуто солідарно з ПАТ «А-Банк» та ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 10 000,00 грн.
 
Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 травня 
2013 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення задоволено. Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська 
від 07 травня 2012 року скасовано, справу призначено до розгляду у загальному порядку. 
 
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська 
від 17 жовтня 2016 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2017 року, у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 відмовлено, провадження у справі, в частині позовних вимог до ПАТ «А-Банк» закрито.
 
Судові рішення у частині відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 мотивовані тим, що позивач пропустив строк звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет застави, заяву про застосування якого подано відповідачем.
 
Постановою Верховного Суду від 10 січня 2019 року касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Рішення Індустріального районного суду 
м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2017 року скасовано в частині вирішення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , справу в цій частині направлено до суду першої інстанції.
 
Скасовуючи судові рішення судів попередніх інстанцій та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, Верховний Суд зазначив, що суди не встановили фактичних обставин, від яких залежить правильне її вирішення, зокрема суди, установивши, що кредитор не скористався своїм правом на дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася несплаченою, суди не з'ясували, чи було дотримано позивачем строк позовної давності щодо решти щомісячних платежів, визначених графіком погашення заборгованості, оскільки кінцевим терміном повернення кредиту є 27 вересня 2011 року, а позов пред'явлено у квітні 2012 року. Суди також не перевірили питання про право кредитора на стягнення штрафних санкцій у межах строку позовної давності щодо кожного з щомісячних платежів. 
 
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2019 року, залишеного без змін постановою Дніпровського апеляційного суду 
від 28 січня 2020 року, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.
 
У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 
18 779,13 дол. США звернено стягнення на предмет застави: автомобіль Opel, модель: Sintra, рік випуску: 1999, тип ТЗ: Легковий універсал, № кузова/шасі: НОМЕР_2 , реєстраційний номер: НОМЕР_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом його продажу позивачем з укладенням 
від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям указаного автомобіля з обліку в органах Державної автомобільної інспекції України та наданням позивачу всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. 
 
У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.
 
Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, мотивовано тим, що  ОСОБА_1 належним чином не виконував умови кредитного договору в частині внесення щомісячних платежів на погашення заборгованості у зв`язку з чим заборгованість, у рахунок якої позивач просив звернути стягнення на предмет застави у межах позовної давності становить 18 779,13 дол. США, з яких: заборгованість за тілом кредиту за період з 11 квітня 2009 року по 11 квітня 2012 року - 9 035,93 дол. США; заборгованість за процентами за період з 11 квітня 2009 року по 27 вересня 2011 року - 
5 665,07 дол. США, пеня за період 11 квітня 2011 року по 11 квітня 2012 року - 4 078,13 дол. США. Суд встановив, що позивач звернувся зі спливом позовної давності з вимогою про стягнення з відповідача заборгованості по нарахованій пені за період з 06 січня 2009 року по 10 квітня 2011 року, та виходив з того, що умова кредитного договору щодо встановлення комісії суперечить вимогам статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому банк необґрунтовано включив комісію до складу заборгованості, у рахунок якої просив звернути стягнення на предмет застави.
 
Установивши наявність у  ОСОБА_1 заборгованості за забезпеченим заставою зобов`язанням у розмірі 18 779,13 дол. США, суд вважав такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» у частині звернення стягнення на предмет застави - автомобіль Opel, модель: Sintra, рік випуску: 1999, тип ТЗ: Легковий універсал, № кузова/шасі: НОМЕР_2 , реєстраційний номер: НОМЕР_1 , що належить на праві власності 
ОСОБА_1 , шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» усіх повноважень необхідних для здійснення продажу у рахунок погашення суми заборгованості за кредитним договором у розмірі 18 779,13 дол. США.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції. Узагальнені доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та аргументи інших учасників справи
 
У квітні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга 
ОСОБА_1 , у якій він просив рішення Індустріального районного суду 
м. Дніпропетровська від 23 вересня 2019 року і постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 січня 2020 року скасувати, та направити справу до суду першої інстанції належної юрисдикції, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, зокрема суди застосували норми матеріального права без урахування висновків Верховного Суду України, викладених у постановах 06 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13 та від 03 червня 2015 року у справі № 31цс15, та порушення норм процесуального права, зокрема судове рішення ухвалено з порушенням правил територіальної підсудності (пункт 6 частини першої статті 411 ЦПК України).
 
Касаційна скаргаОСОБА_1 у межах доводів та вимог, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, обґрунтована посиланням на те, що залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не надав належної оцінки доводам його апеляційної скарги про те, що саме дії представників позивача, які незаконно заволоділи автомобілем Opel, модель: Sintra, реєстраційний номер: НОМЕР_1 , що належав йому на праві власності, створили передумови для неможливості належного виконання ним умов кредитного договору. Оскільки за умовами кредитного договору, погашення кредиту та процентів повинно здійснюватися позичальником частинами кожного місяця, початок перебігу позовної давності для цілей їх стягнення має визначатися моментом невиконання кожного з цих зобов`язань та підлягає обрахунку з 06 січня 2009 року. У постановах від 06 листопада 
2013 року у справі № 6-116цс13 та від 03 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, Верховний Суд України зазначив, що у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів, та відсотків за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору, визначено періодичними місячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. 
 
Зауважив, що він зареєстрований та проживає у будинку АДРЕСА_1 , а тому ця справа була підсудна Київському районному суду м. Одеси. Зазначені обставини були достовірно відомі позивачу, оскільки ще 05 грудня 2011 року він звертався до Київського районного суду м. Одеси з позовом до нього про звернення стягнення на належний йому автомобіль Opel, модель: Sintra, реєстраційний номер: НОМЕР_1 , який за заявою ПАТ КБ «ПриватБанк» ухвалою суду від 05 вересня 2012 року був залишений без розгляду. З огляду на наведене, вважав, що зазначена справа розглянута з порушенням територіальної юрисдикції (підсудності), оскільки такий спір мав розглядатися у суді за місцем його проживання, тобто Київським районним судом м. Одеси. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 16 червня 2020 року відкрито касаційне провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України та пункту 6 частини першої статті 411 ЦПК України, витребувано матеріали справи.
 
У липні 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу 
від АТ КБ «ПриватБанк», у якому позивач просив залишити касаційну скаргу 
ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Індустріального районного суду 
м. Дніпропетровська від 23 вересня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 січня 2020 року - без змін. Зазначив, що суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося з позовом за спливом позовної давності щодо вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за пенею за період з 06 січня 2009 року по 10 квітня 2011 року, а до решти вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором, у рахунок якої позивач просив звернути стягнення на предмет застави, позовну давність не пропущено. 
 
Щодо доводів відповідача про порушення правил територіальної юрисдикції при вирішенні справи, АТ КБ «ПриватБанк» зауважив, що позов був прийнятий і розглянутий з дотриманням норм процесуального права, з урахуванням заявленого зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання недійсним договору поруки, укладеного між позивачем та ПАТ «А-Банк», який у подальшому був залишений без розгляду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 21 травня 2021 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Установлені судами фактичні обставини справи 
 
Судами попередніх інстанцій установлено, що 28 вересня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 18 003,00 дол. США на умовах, визначених договором, з кінцевим терміном його повернення 27 вересня 
2011 року. Згідно з пунктом 1.1. кредитного договору, повернення кредиту здійснюється позичальником частинами, щомісячний платіж становить 
327,71 дол. США, період сплати щомісячного платежу - з «01» по «05» число кожного місяця. Плата за користування кредитом становить 0,88 процентів на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. 
 
Відповідно до пункту 4.1. кредитного договору, за порушення позичальником одного із обов'язків, передбачених пунктами 2.2.2., 2.2.3 вказаного договору, банк має право нарахувати, а позичальник бере на себе обов'язок сплатити банку пеню у розмірі 0,15 процентів від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн, за кожен день прострочення. Сплата пені здійснюється в гривні. 
 
28 вересня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений договір застави рухомого майна № 0D30AE00001604/А на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, предметом якого є належний ОСОБА_1 автомобіль Opel, 1999 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .
 
Виконання умов вказаного вище кредитного договору також забезпечувалося договором поруки від 20 жовтня 2010 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та поручителем ПАТ «А-Банк».
 
З наданого АТ КБ «ПриватБанк» розрахунку заборгованості за кредитним договором убачається, що станом на 05 квітня 2012 року заборгованість  ОСОБА_1 становила 23 868,12 дол. США, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 9 693,27 дол. США, заборгованість за процентами - 6 894,20 дол. США, заборгованість по комісії - 1 122,00 дол. США, пеня - 6 158,65 дол. США. 
 
АТ КБ «ПриватБанк» не направляв досудову вимогу відповідачам про стягнення заборгованості, а звернувся із зазначеним позовом до суду після спливу строку кредитування.
 
Судами також установлено, що після ухвалення у справі заочного рішення 
від 07 травня 2012 року, 18 червня 2013 року державним виконавцем ВДВС Дарницького РУЮ м. Києві у рамках виконання доручення Бабушкінського ВДВС Дніпропетровського МУЮ було описано та арештовано автомобіль Opel, модель: Sintra, рік випуску: 1999, тип ТЗ: Легковий універсал, № кузова/шасі:   НОМЕР_2 , реєстраційний номер: НОМЕР_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , про що складений акт опису й арешту майна. Відповідно до цього акту описане рухоме майно прийняв на відповідальне зберігання представник ПАТ КБ «ПриватБанк» Шишкін О. Ю. 
 
Після постановлення ухвали Індустріального районного суду 
м. Дніпропетровська від 29 травня 2013 року, якою задоволено заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 травня 2012 року, належний ОСОБА_1 транспортний засіб не було повернуто, з приводу чого він звернувся до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення, відомості про яке внесено до ЄРДР за № 12013110020009445.
 
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково з таких підстав.
 
Щодо доводів заявника про порушення правил територіальної юрисдикції 
 
Висоцький Ю. О. у касаційній скарзі вказує на порушення судами правил територіальної юрисдикції (підсудністі), визначених статтею 27 ЦПК України, посилаючись на те, що АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом не за за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем його проживання.
 
Відповідно до частини першої статті 109 ЦПК України 2004 року, якій кореспондують положення частини першої статті 27 чинного ЦПК України, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування.
 
Частиною першою статті 113 ЦПК України 2004 року, позови до кількох відповідачів, які проживають або знаходяться в різних місцях, пред`являються за місцем проживання або місцезнаходженням одного з відповідачів за вибором позивача.
 
У квітні 2012 року позивач звернувся із зазначеним позовом до відповідачів ПАТ «А-Банк» та ОСОБА_1 , визначивши підсудність справи за місцезнаходженням відповідача - ПАТ «А-Банк», що за територіальною юрисдикцією відноситься до Індустріального районного суду 
м. Дніпропетровська.
 
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2017 року провадження у частині позовних вимог до ПАТ «А-Банк» закрито. У ході подальшого розгляду справи, ОСОБА_1 , до моменту звернення із зазначеною касаційною скаргою, не заявляв про порушення правил територіальної підсудності. 
 
Відповідно до частини другої статті 411 ЦПК України судове рішення, ухвалене судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності), не підлягає скасуванню, якщо учасник справи, який подав касаційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи.
 
Зважаючи на наведене, доводи ОСОБА_1 про порушення правил територіальної підсудності, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень з направленням справи на новий розгляд до суду за встановленою підсудністю (пункт 6 частини першої статті 411 ЦПК України).
 
У контексті зазначеного, Верховний Суд звертає також увагу на положення частини другої статті 31 ЦПК України, чинного на час нового розгляду справи судами першої та апеляційної інстанції, відповідно до якої справа, прийнята судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому суду, за винятком випадків, коли внаслідок змін у складі відповідачів справа належить до виключної підсудності іншого суду.
 
Щодо вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет застави
 
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
 
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України)
 
Згідно із статтями 525 та 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.
 
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).
 
Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.
 
Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (частина перша статті 546 ЦК України).
 
Статтею 1 Закону України «Про заставу» та статтею 572 ЦК України передбачено, що застава є способом забезпечення зобов`язань; у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).
 
Заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу тощо. Застава може мати місце щодо вимог, які можуть виникнути у майбутньому, за умови, якщо є угода сторін про розмір забезпечення заставою таких вимог. Застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов`язання (стаття 3 Закону України «Про заставу»).
 
За змістом частин першої, другої статті 20 Закону України «Про заставу» та статті 589 ЦК України заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, а також у разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом або договором.
 
Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави (частина сьома статті 20 Закону України «Про заставу»).
 
Відповідно до частин першої та другої статті 590 ЦК України звернення стягнення здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено законом або договором. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.
 
Зазначені норми підлягають застосуванню з урахуванням положень Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», який визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов`язань, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна.
 
Частиною першою статті 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» встановлено, що звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом.
 
Відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяжувач має право на власний розсуд обрати один із таких позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження: 1) передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов`язання в порядку, встановленому цим Законом; 2) продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах; 3) відступлення обтяжувачу права задоволення забезпеченої обтяженням вимоги у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є право грошової вимоги; 4) переказ обтяжувачу відповідної грошової суми, у тому числі в порядку договірного списання, у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є гроші, майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку, або цінні папери; 5) реалізація заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса.
 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).
 
У постановах від 26 серпня 2020 року у справі № 278/3093/18 (провадження 
№ 61-9670св19) та від 20 січня 2021 року у справі № 754/10337/16 (провадження № 61-16297св20), Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що звернення стягнення на предмет застави шляхом продажу обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження з укладенням договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов`язання є позасудовим способом звернення стягнення на заставне майно, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. 
 
Пунктом 24 договору застави рухомого майна № 0D30AE00001604/А, предметом якого є належний ОСОБА_1 автомобіль Opel, 1999 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 передбачено, що звернення стягнення на предмет застави за вибором заставодержателя здійснюється з дотриманням встановленого чинним законодавством порядку будь-яким із способів: 
-          шляхом передачі предмета застави у власність заставодержателю в рахунок виконання зобов'язань за кредитним договором; 
-          шляхом продажу заставодержателем предмета застави з укладенням договору купівлі-продажу з третьою особою-покупцем або на публічних торгах; шляхом безпосереднього продажу конкретному покупцю, у тому числі з правом укладення заставодержателем договору купівлі-продажу предмета застави від імені заставодавця. Пошук покупця на предмет застави проводиться як заставодержателем, так і Банком; 
-          у випадку нотаріального посвідчення цього договору - на підставі виконавчого напису нотаріуса;
-          іншим незабороненим чинним законодавством способом.
 
Аналіз наведених вище норм матеріального права та пункту 24 договору застави транспортного засобу дає підстави для висновку, що звернення стягнення на предмет застави шляхом продажу заставодержателем предмета застави третій особі-покупцю з укладенням від імені заставодавця договору купівлі-продажу предмета застави є позасудовим способом звернення стягнення на заставне майно, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет застави шляхом продажу заставодержателем від імені завдаводавця предмету застави третій особі -покупцю в судовому порядку. 
 
У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження №61-30435сво18) зроблено висновок, що у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору.
 
У цьому аспекті, Верховний Суд вважає необхідним зазначити, що положення Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» не визначають такого способу звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження як звернення стягнення на предмет застави шляхом продажу заставодержателем предмету застави третій особі-покупцю від імені заставодавця, а тому такий спосіб захисту має реалізовуватися заставодавцем (АТ КБ «ПриватБанк») виключно як договірний на умовах, передбачених договором застави рухомого майна, тобто у позасудовому порядку. 
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України, суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. 
 
Оскільки суди попередніх інстанцій правильно встановили обставини справа, що не потребує додаткового збирання доказів та їх оцінки, однак висновки судів, яких вони дійшли під час нового розгляду справи по суті вирішення спору, не відповідають актуальним правовим висновками Верховного Суду, викладеним у постановах від 26 серпня 2020 року у справі № 278/3093/18 (провадження № 61-9670св19) та від 20 січня 2021 року у справі 
№ 754/10337/16 (провадження № 61-16297св20) щодо застосування у подібних правовідносинах Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», зазначене відповідно до статті 412 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, та ухвалення у справі нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог АТ 
КБ «ПриватБанк». 
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у резолютивній частині постанови суду касаційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки заявник поніс судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної та касаційної інстанцій, судовий збір, сплачений ОСОБА_1 за подання апеляційної та касаційної скарги у розмірі 5 720,00 грн (2 860,00 грн + 2 860,00 грн), підлягає стягненню з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь.
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 січня 2020 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.
 
У задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про зверненнястягнення на предмет застави, відмовити.
 
Стягнути з Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570, адреса місцезнаходження: вулиця Грушевського, 1Д, місто Київ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець міста Одеси, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) на відшкодування судових витрат, понесених за подання апеляційної та касаційної скарг, 5 720,00 грн.
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий:                                                                           О. В. Ступак
Судді:                                                                                     І. Ю. Гулейков
С. О. Погрібний
Г. І. Усик
В. В.Яремко