ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
«05» липня 2021 року
м. Харків
справа № 643/15370/16-ц
провадження № 22ц/818/3149/21
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -         Бурлака І.В. (суддя-доповідач),
суддів        -                 Хорошевського О.М., Яцини В. Б.,
учасники справи: 
позивач – Комунальне підприємство «Харківводоканал», 
відповідачі –  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2021 року в складі судді Довготько Т.М.
в с т а н о в и в:
У грудні 2016 року Комунальне підприємство «Харківводоканал» звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення.

Позовна заява мотивована тим, що  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 та є споживачами послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення шляхом відкриття абонентського особового рахунку № НОМЕР_1 .

Зазначив, що за відповідачами утворилась заборгованість за надані підприємством послуги в розмірі 11 158,35 грн, з яких за надані послуги з централізованого водопостачання за період з 01 грудня 1999 року по 31 жовтня 2016 року в розмірі 7492,89 грн, за надані послуги з централізованого водовідведення за період з 01 березня 2003 року по 31 жовтня 2016 року -3665,46 грн.

Вказав, що відповідачам також нараховано 1456,11 грн - сума інфляційних витрат за час прострочення та 199,63 грн – три процента річних від простроченої суми.

Посилався на те, що боржникам було направлено рахунок-попередження з пропозицією погасити борг за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення у 10-денний термін, однак на момент подання позову відповідачі не здійснили жодних заходів до повного погашення заборгованості.

Просив стягнути солідарно з  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Харківводоканал» заборгованість за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення в сумі 12 814,09 грн, судові витрати покласти на відповідачів.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2021 року позовні вимоги Комунального підприємства «Харківводоканал» - задоволено частково, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , на користь Комунального підприємства «Харківводоканал» заборгованість за надані послуги з централізованого водопостачання за період з 01 грудня 2013 року по 31 жовтня 2016 року у розмірі 2586,98 грн, за надані послуги з централізованого водовідведення за період з 01 грудня 2013 року по 31 жовтня 2016 року - 1963,23 грн; інфляційні витрати – 1456,11 грн; три відсотки річних від простроченої суми - 199,63 грн, а всього, 6205,58 грн, в іншій частині позову - відмовлено, стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 689,00 грн в рівних частках по 344,50 грн з кожного; стягнуто з Комунального підприємства «Харківводоканал» на користь держави судовий збір в розмірі 689,50 грн; стягнуто з Комунального підприємства «Харківводоканал» на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 2499,50 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду  ОСОБА_2 через свого представника подав апеляційну скаргу, яку в подальшому уточнив та просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, стягнути судові витрати з Комунального підприємства «Харківводоканал» на його користь в розмірі 3533,75 грн, в тому числі витрати на правову допомогу - 2499,50 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при ухваленні судового рішення неповно з`ясував обставини у справі, не звернув увагу на те, що він не проживав за адресою: АДРЕСА_1 , а лише мав зареєстроване за нею місце проживання на момент виникнення правовідносин. Зазначив, що повноліття він досяг лише 15 лютого 2015 року, таким чином він не несе відповідальності за борги, які виникли як до набуття ним повноліття (на той момент не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності), так і після його набуття як особа, яка не є членом сім`ї наймача квартири. Вказав, що наймачем квартири є ОСОБА_3 та саме вона є споживачем житлово-комунальних послуг, а він є її онуком і знаходиться в родинних відносинах. Членом її сім`ї є ОСОБА_1 і саме він є належним відповідачем. Посилався на те, що він з 2000 року не проживав за цією адресою та не вів спільного з ними господарства, а перебував в навчальних закладах на повному державному забезпеченні. Вважав, що розрахунки суми боргу необхідно проводити з 01 березня 2015 року, тому сума боргу за водопостачання могла б складати 1591,70 грн, сума боргу за водовідведення - 1304,25 грн, сума інфляційних збитків за водопостачання - 197,20 грн, сума інфляційних збитків за водовідведення - 155,44 грн, а 3% річних – 82,30 грн, загальна сума заборгованості, що б підлягала солідарному відшкодуванню становила би 3330,44 грн. Вважав, що у разі задоволення його вимог, інша половина витрат на правничу допомогу в сумі 2499,50 грн підлягає поверненню.

01 червня 2021 року до суду апеляційної інстанції від Комунального підприємства «Харківводоканал» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вважав рішення суду законним, а апеляційну скаргу - необґрунтованою. При цьому зазначив, що у зв`язку з тим, що від ОСОБА_2 не надходило жодних документів, які б підтверджували його не проживання за адресою: АДРЕСА_1 , він є одним з відповідачів та несе солідарну відповідальність за вжиті послуги централізованого водопостачання та водовідведення. Вказав, що оскільки послуги водопостачання та водовідведення надаються до квартири відповідачів через системи водопостачання та водовідведення, встановити чіткий об`єм послуг наданих кожному відповідачу неможливо, через що зобов`язання щодо надання і сплати наданих послуг є солідарним.

07 червня 2021 року до суду апеляційної інстанції від представника ОСОБА_2 надійшла відповідь на відзив, яка за змістом є аналогічною доводам апеляційної скарги.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення, рішення суду – залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки відповідачі не виконують свого обов`язку з оплати послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, тому наявні підстави для стягнення заборгованості.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку  від 09 вересня 2016 року вбачається, що за адресою:  АДРЕСА_1  зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які є споживачами послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, які надає Комунальне підприємство «Харківводоканал» (а.с.4).
Особовий рахунок № НОМЕР_1 відкритий на  ОСОБА_1 .

У відповідності до затверджених тарифів позивач щомісячно виставляв відповідачам рахунки на оплату послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, однак відповідачі не  виконували належним чином свої обов`язки з своєчасного внесення в  повному обсязі плати за отримані комунальні послуги, в  результаті чого утворилася заборгованість в розмірі 11 158,35 грн, з яких за надані послуги з централізованого водопостачання за період з 01 грудня 1999 року по 31 жовтня 2016 року - 7492,89 грн, за надані послуги з централізованого водовідведення за період з 01 березня 2003 року по 31 жовтня 2016 року -3665,46 грн.

Також, Комунальним підприємством «Харківводоканал» нараховано 1456,11 грн - сума інфляційних витрат за час прострочення та 199,63 грн – три процента річних від простроченої суми.

Ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова від 28 листопада 2016 року у справі № 643/14728/16-ц відмовлено Комунальному підприємству «Харківводоканал» у прийнятті заяви про видачу судового наказу за вимогою про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованості за надані послуги з центрального водопостачання та водовідведення (а.с.15).

З копії свідоцтва про зміну імені, серія НОМЕР_2 вбачається, що ОСОБА_4 03 квітня 2013 року змінив прізвище на « ОСОБА_5 ». (а.с.55).

Як вбачається з копії характеристики від 25 травня 2012 року, ОСОБА_4 , 1997 року народження, який мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , навчався у Харківській ЗОШ І-ІІІ ступенів № 124 з 2005 року по 25 травня 2012 року (а.с.58).
Із копії довідки Комунального закладу «Ліцей з посиленою військово-фізичною підготовкою «Патріот» Харківської обласної ради № 204 від 07 вересня 2020 року вбачається, що ОСОБА_2 навчався в Харківському ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою Харківської обласної ради з 01 вересня 2012 року по 04 листопада 2013 року (а.с.59). 

З копії довідки Державної гімназії-інтернат з посиленою військово-фізичною підготовкою «Кадетський корпус» № 646 від 08 вересня 2020 року вбачається, що ОСОБА_2 навчався з 05 листопаді 2013 року по 30 травня 2014 року в Державній гімназії-інтернат з посиленою військово-фізичною підготовкою «Кадетський корпус». Перебував на неповному державному забезпеченні. Стипендію не отримував (а.с.60).

 Як вбачається з копії довідки Харківського національного університету повітряних сил імені Івана Кожедуба № 3/1367 від 29 вересня 2020 року та витягів з наказів начальника Харківського університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба № 174 від 02 серпня 2014 року, № 158 від 21 червня 2019 року, ОСОБА_2 перебував на військовій службі та навчався у Харківському національному університеті Повітряних Сил з 02 серпня 2014 року по 20 червня 2019 року, денна форма навчання, повне державне забезпечення, четвертий рівень акредитації. З 22 липня 2019 року ОСОБА_2 вибув для подальшого проходження військової служби до військової частини НОМЕР_3 , с. Липники Львівської області (а.с.62-64). 

Як вбачається з копії паспорта ОСОБА_2 , з 02 липня 1997 року він зареєстрований за адресою:  АДРЕСА_1  та 25 червня 2019 року знятий з реєстрації за вказаною адресою, а з 01 серпня 2019 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.51-52).

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

За час дії спірних правовідносин, а саме за період з 01 березня 2007 по 01 вересня 2020 року діяли Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року N 1875-IV з подальшими змінами, (далі Закон №1875-ІV) та Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 9листопада 2017 року №2189-VIII з подальшими змінами в редакції станом на 17 березня 2020 року ( далі - Закон № 2189-VIII).

Відповідно до частини першої статті 13 Закону № 1875-ІV, залежно від  функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1)  комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з  утримання  будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування,   обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з  ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Частиною 3 статті 31 Закону № 1875-ІV передбачено, що органи місцевого самоврядування встановлюють тарифи на житлово-комунальні послуги в розмірі не нижче економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво.

Пунктом 2 частини 3 статті 4 Закону № 2189-VIII передбачено, що до повноважень органів місцевого самоврядування належать встановлення цін/тарифів на комунальні послуги відповідно до закону.

Відповідно до положень частин 1, другої та третьої статті 32 Закону № 1875-ІV, плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.

Відповідно до частин 1 статті 9 Закону № 2189-VIII споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Пунктом 1 частини 1 Закону № 1875-ІV, пунктом 1 статті 7 Закону № 2189-VIII передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

У відповідності до частини першої статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

При цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 3 статті 20 Закону № 1875-ІV, пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону №2189-VIII обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до вимог статті 25 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» управитель зобов`язаний, зокрема, забезпечувати експлуатацію будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд та об`єктів благоустрою, розташованих на прибудинкових територіях, згідно з умовами укладених договорів, стандартами, нормативами, нормами і правилами; вимагати своєчасної і в повному обсязі оплати наданих житлово-комунальних послуг від споживачів.

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.

Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень законодавства, закріплений також у статті 162 ЖК Української РСР.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 30  жовтня 2013 року в справі № 6-59цс13 і від 20 квітня 2016 року в  справі № 6-2951цс15, та у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року в справі № 750/12850/16-ц і від 06 листопада 2019 року в справі № 642/2858/16.

Правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

З огляду на викладене правовідносини, що склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Отже, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України  як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Із змісту вказаної правової норми вбачається, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Закріплена в пункті 10 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, встановлених у частині другій статті 625 ЦК.

Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що  кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою в статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладаються законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Комунальним підприємством «Харківводоканал» з 01 грудня 1999 року по 31 жовтня 2016 року надавалась  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 послуга з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, які повинні оплатити надані послуги.

З розрахунку суми заборгованості по особовому рахунку №  НОМЕР_1  за адресою:  АДРЕСА_1  вбачається, що за період з 01 грудня 1999 року по 31 жовтня 2016 року включно підприємством нараховувалася щомісячно плата за надані послуги, але відповідачами оплата послуг здійснювалася не в повному обсязі, у зв`язку з чим утворилася заборгованість в розмірі 11 158,35 грн, з яких за надані послуги з централізованого водопостачання за період з 01 грудня 1999 року по 31 жовтня 2016 року - 7492,89 грн, за надані послуги з централізованого водовідведення за період з 01 березня 2003 року по 31 жовтня 2016 року - 3665,46 грн.

Будь-яких доказів на спростування розміру заборгованості відповідачем ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції не надано. Також відсутні докази укладення між сторонами договору про реструктуризацію заборгованості відповідачів за надані послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідачів заборгованості в солідарному порядку за надані послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

В ході розгляду справи відповідач ОСОБА_2 вказує на порушення позивачем строку на звернення до суду та зазначає про необхідність застосувати його до позовних вимог.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

Висновок суду першої інстанції про наявність підстав для солідарного стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості за надані послуги з централізованого водопостачання в межах строку позовної давності за період з 01 грудня 2013 року по 31 жовтня 2016 року в розмірі 2586,98 грн, за надані послуги з централізованого водовідведення за період з 01 грудня 2013 року по 31 жовтня 2016 року - 1963,23 грн, інфляційні втрати - 1456,11 грн та три відсотки річних від простроченої суми - 199,63 грн відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Належних та допустимих доказів, які б свідчили про ненадання чи неналежне надання підприємством послуг відповідачам, матеріали справи не містять. ОСОБА_2 не надав доказів на спростування заборгованості та/або власного обґрунтованого розрахунку, що є його процесуальним обов`язком у силу статей 12, 81 ЦПК України.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що, оскільки відповідачі фактично отримували житлово-комунальні послуги, позовні вимоги є обґрунтованими.

Доводи ОСОБА_2 щодо того, що він не проживав за адресою: АДРЕСА_1 , а лише мав зареєстроване за нею місце проживання на момент виникнення правовідносин, колегія суддів відхиляє, з огляду на таке.

Пунктом 6 частини першої статті 1 Закону встановлено, що індивідуальний споживач фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 7 Закону індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до частин 1, 6 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Разом з цим, частиною першою статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання. Реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором.

За змістом Закону України «Про житлово-комунальні послуги», зареєстровані у квартирі споживачі комунальних послуг зобов`язані вносити плату за їх використання. Дієздатні особи, які проживають та\або зареєстровані у житлі споживача користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг (пункт 3 статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

З огляду на викладене, нести витрати з оплати наданих житлово-комунальних послуг зобов`язані не тільки власники квартири, а й особи, місце проживання яких у цій квартирі зареєстровано у встановленому порядку.
З довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку від 09 вересня 2016 року вбачається, що за адресою:  АДРЕСА_1  зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , отже вони є споживачами житлово-комунальних послуг в розумінні пункту 6 частини 1 статті 1 Закону. Іншої домовленості щодо оплати комунальних послуг між ним та іншими особами матеріали справи не містять, у зв`язку з чим колегія суддів вважає, що  ОСОБА_2  має відповідати за порушення зобов`язань з оплати спожитих послуг з централізованого водопостачання та водовідведення.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право на не оплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів за умови документального підтвердження відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг.

Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_2 звертався до Комунального підприємства «Харківводоканал» з відповідними заявами щодо цього. У зв`язку з чим, підприємство не мав можливості застосувати вказані вимоги Закону.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з  характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 – 384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Московського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2021 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                        І.В. Бурлака

Судді                                                                О.М. Хорошевський

В. Б. Яцина

Повний текст постанови складено 05 липня 2021 року.