КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
                                   
Апеляційне провадження                                            
№ 22-ц/824/12349/2021
 
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И

         24 вересня 2021року                                                                   місто Київ
                                                                                             справа №753/4703/21
                              
Київський апеляційний судв складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   головуючого судді: Борисової О.В.
                                       суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.
                                          
розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 25 травня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Коренюк А.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання дитини, -
   
                                                В С Т А Н О В И В:
В березні 2021 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила стягнути з ОСОБА_3 на її користь аліменти на утримання малолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в твердій грошовій сумі в розмірі 19000 грн.
В обґрунтування вимог посилалась на те, що з 12 липня 2019 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 . 
Від даного шлюбу сторони мають дочку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка перебуває на її утриманні.
Зазначала, що відповідач є фізичною особою - підприємцем та надає послуги у сфері консультування з питань інформатизації, комп`ютерного програмування, оброблення даних, розміщення інформації на веб-вузлах і пов`язаних з ними діяльності у сфері інформаційних технологій та комп`ютерних систем, має значні щомісячні доходи в межах 100000 грн. та спроможний сплачувати аліменти у визначеному нею розмірі.
Посилалася на те, що вона самостійно не має можливості забезпечити належний рівень життя дитини.
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 25 травня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі у розмірі  5000 щомісячно, починаючи з 04 березня 2019 року й до повноліття дитини.
Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.
Допущенонегайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах платежу за один місяць.
Стягнутоз  ОСОБА_3 на користь держави 908 грн.судового збору.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилався на те, що розмір аліментів визначався позивачем за відомої їй інформації про розмір середнього щомісячного заробітку (доходу) відповідача, потреб дитини, її фізичного стану і розвитку.
Вказував, що ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 15 квітня 2021 року було витребувано у ГУ ДПС у місті Києві інформацію про доходи відповідача, які ним отримані та задекларовані за 2021 рік.
Зазначав, що оскаржуване рішення було ухвалене без отримання відповіді з ГУ ДПС у місті Києві та без дослідження даного доказу судом.
Посилався на те, що з віком витрати на потреби дитини постійно будуть зростати, зокрема, дитина буде відвідувати розвиваючі заклади, дошкільні заклади, гуртки, спортивні секції.
Вказував, що визначений судом першої інстанції розмір аліментів у сумі 5000 грн. не є достатнім для забезпечення належного утримання дитини, її гармонійного розвитку та не є співмірним з доходами відповідача.
Зазначав, що відповідач інших дітей та осіб на своєму утриманні не має.
Відзиву на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надійшло.
У порядку ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. 
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. 
Тому розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи з ОСОБА_3 аліменти на утримання дочки у розмірі 5000 грн., суд першої інстанції виходив з принципу співмірності, достатності забезпечення потреб дитини, зважаючи на вік дитини та її потреби, дійсної участі батька в утриманні дитини, можливостей платника аліментів, його платоспроможності та роботоздатності.
Колегія суддів не в повній мірі погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.  
Як вбачається з матеріалів справи, сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 12 липня 2019 року.
Від даного шлюбу сторони мають дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,яка проживає з позивачем та перебуває на її утриманні.
Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до ст.8 Закону України від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно з ст.141  СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.
Частиною 2 ст.150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. 
Згідно вимог ч.ч.1, 2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. 
Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, тобто, вони обидва повинні нести обов`язок належного забезпечення  своїй дитині належних умов для життя та гармонійного  розвитку.
Так, згідно з ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. 
Стаття 182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. 
При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір. 
Отже,  спір щодо витрат на утримання дитини може містить незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно. 
Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини. 
При цьому, частиною 2 статті 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Відповідно до частини 3 вищезазначеної статті суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.
Згідно з ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» визначено у 2021 році прожитковий мінімум на дітей віком до 6 років становить: з 1 січня - 1921 грн., з 1 липня - 2013 грн., з 1 грудня - 2100 грн.
Сімейний кодекс України передбачає підстави для визначення розміру аліментів, але не пов`язує їх виключно зі способом присудження. З огляду на відсутність імперативної заборони, розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. При цьому право застосування норми права належить виключно суду.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказувала на те, що дочка знаходиться на її утриманні, а відповідач має можливість сплачувати аліменти у розмірі 19000 грн., оскільки є працездатним, фізичною особою - підприємцем, надає послуги у сфері консультування з питань інформатизації, комп`ютерного програмування, оброблення даних, розміщення інформації на веб-вузлах і пов`язаних з ними діяльності у сфері інформаційних технологій та комп`ютерних систем, має значні щомісячні доходи в межах 100000 грн., не має на своєму утриманні інших дітей чи непрацездатних осіб.
У відзиві на позовну заяву представник відповідача вказував на те, що відповідач визнає позовні вимоги частково та вважає за можливе сплачувати аліменти на утримання дочки у розмірі 4000 грн.
При цьому, доказів, які б підтверджували розмір доходів відповідача до відзиву додано не було.
Оскільки з матеріалів справи вбачається, що наразі дочка сторін проживає разом з матір`ю, так як ОСОБА_3 є її батьком та на нього покладено однаковий з позивачем обов`язок щодо утримання і матеріального забезпечення дитини, при цьому добровільної згоди між батьками щодо порядку реалізації такого обов`язку не було досягнуто, колегія суддів погоджується з аргументованим висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання дочки.
Разом з тим, суд першої інстанції, дійшовши вірного висновку про те, що ОСОБА_3 повинен сплачувати аліменти на утримання дочки, не перевірив доводів позивача про те, що відповідач має значні щомісячні доходи в межах 100000 грн. та спроможний сплачувати аліменти у визначеному нею розмірі, а саме 19000 грн.
З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження розміру заробітку відповідача, представником позивача було заявлено клопотання про витребування у ГУ ДПС у місті Києві інформацію про доходи відповідача, які ним отримані та задекларовані за 2018, 2019, 2020 роки.
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 15 квітня 2021 року клопотання представника позивача було задоволено частково та витребувано у ГУ ДПС у місті Києві інформацію про доходи відповідача, які ним отримані та задекларовані за 2021 рік - із січня по березень 2021 року.
Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи на момент ухвалення оскаржуваного рішення відповідь на запит суду з ГУ ДПС у місті Києві не надійшла.
Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях ( ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України).
Згідно з ст.83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Частиною 3 ст.367 ЦПК України передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Як вбачається з матеріалів справи, 13 серпня 2021 року представником позивача до суду апеляційної інстанції було надано: копію листів ГУ ДПС у місті Києві від 08 липня 2021 року та копію відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків.
Колегія суддів приймає додані стороною позивача нові докази, оскільки такі докази не могли бути подані апелянтом у суд першої інстанції з поважних причин - відсутності даних документів на момент ухвалення оскаржуваного рішення.
Як вбачається з відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків за період з 1 кварталу по другий квартал 2021 року ОСОБА_3 від ТОВ «ЕПАМ СИСТЕМЗ» був виплачений дохід за ознакою «157» (дохід виплачений самозайнятій особі) у розмірі:
лютий 2021 року - 121412,95 грн.;
березень 2021 року - 265313 грн. 
При цьому, за січень 2021 року - зазначено підприємницька діяльність.
Згідно з п.14.1.226 ст.14 ПК України самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.
Відповідно до статті 81 СК України перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб, затверджується Кабінетом Міністрів України.
Аналіз положень СК України, зокрема положень статті 81, частини третьої статті 181, частини другої статті 182, статті 183 СК України, свідчить про те, що законодавець ототожнює поняття «заробітку» та «доходу», передбачаючи можливість стягнення на користь дитини мінімального рекомендованого розміру аліментів з обох джерел отримання грошових коштів. Аналогічна ситуація відображена і в положеннях ЦК України, який також ототожнює поняття «заробітку» та «доходу», зокрема у відносинах щодо відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю.
Таким чином, законодавець гарантував можливість захисту прав та фактичного задоволення інтересів найменш захищених категорій осіб.
Визнаючи розмір аліментних зобов`язань, колегія суддів враховує вимоги ст.182 СК України та вважає, що визначений судом першої інстанції розмір аліментів в сумі 5000 грн. є заниженим, виходячи з потреб дитини відповідного віку та заробітку (доходу) відповідача.
Таким чином, враховуючи викладене вище, а також те, що дитина у зазначеному віці потребує значних витрат на утримання, зокрема, харчування, одяг, інші речі щоденного вжитку, колегія суддів, керуючись інтересами дитини, яка має право на достойний рівень матеріального забезпечення та враховуючи те, що обоє з батьків повинні приймати участь у вихованні та утриманні дітей, вважає вірним збільшити розмір стягнутих з ОСОБА_3 аліментів на дитину з 5000 грн. до 10000 грн. 
Разом з тим, сума аліментів у розмірі 19000 грн., які позивач просила стягнути з відповідача є необґрунтовано завищеною.
Щодо посилання в апеляційній скарзі на те, що з віком витрати на потреби дитини постійно будуть зростати, зокрема, дитина буде відвідувати розвиваючі заклади, дошкільні заклади, гуртки, спортивні секції колегія суддів вважає необхідним зазначити, що ОСОБА_1 не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення додаткових витрат необхідних та/або понесених нею на розвиток здібностей дитини.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції повинен був розглянути справу за наявними матеріалами без врахування відзиву відповідача, оскільки він поданий з пропуском строку не впливають на правильність висновків суду про наявність підстав для стягнення з відповідача аліментів.
Згідно з ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині визначення розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача.
Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.
 
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 25 травня 2021 року в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1  аліментів на утримання дочки ОСОБА_4 змінити, збільшивши суму стягнутих щомісячних аліментів на дитину з 5000 грн. до 10000 грн.
 
В решті рішення суду залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
 
Головуючий:
 
Судді: