ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 754/8017/20                                                                                      Суддя першої інстанції: Грегуль О.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  15 липня 2021 року                                                                                      м. Київ
          
          Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
          головуючого судді                         - Горяйнова  А.М.,
          суддів                                            - Костюк Л.О. та Файдюка В.В.,  
          за участю секретаря                     - Король Ю.В.,  
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25 травня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,
ВСТАНОВИЛА:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив скасувати постанову Департаменту патрульної поліції про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, стосовно особи, яка має реєстрацію місця проживання / перебування (місцезнаходження юридичної особи) на території України від 18 червня 2020 року серії 1АВ № 00307207 і закрити справу про адміністративне правопорушення.   
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 25 травня 2021 року у задоволенні вказаного адміністративного позову було відмовлено. 
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову про задоволення позову. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального та процесуального права. Скаржник зазначає, що його було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення виключно в силу вимог ч.ч. 1-3 ст. 142, ст. 2793 КУпАП без наявності в матеріалах справи доказів вчинення саме ним зазначеного у постанові від 18 червня 2020 року серії 1АВ № 00307207 адміністративного правопорушення. ОСОБА_1 зазначає, що законодавцем були внесені зміни до Кодексу України про адміністративні правопорушення щодо відповідальності власників транспортних засобів всупереч Конституції України та рішенню Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010. Також позивач просить врахувати, що він звертався до суду першої інстанції із клопотанням про зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішенням Конституційного Суду України в об`єднаному конституційному провадженні за конституційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ч. 1 ст. 141, ч. 5 ст. 2791 КУпАП, у задоволенні якого було відмовлено ухвалою суду від 27 жовтня 2020 року.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що суд правильно встановив обставини справи і належним чином застосував норми матеріального права. 
Під час судового засідання позивача підтримав апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити з підстав, викладених у ній. 
Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти апеляційної скарги та просив суд відмовити у її задоволенні посилаючись на те, що суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення, а підстави для його зміни чи скасування - відсутні. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25 травня 2021 року - без змін, виходячи з такого.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено та сторонами справи не заперечується, що постановою поліцейського від 18 червня 2020 року серії 1АВ № 00307207 ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 255 грн 00 коп.
Зміст виявленого правопорушення полягає у тому, що позивач 18 червня 2020 року о 11 год. 13 хв. за адресою: М05 Київ-Одеса 28+450, керуючи транспортним засобом TOYOTA PRIUS, номерний знак НОМЕР_1 , перевищив встановлені обмеження швидкості руху транспортних засобів на 25 км/год. 
Не погоджуючись із вказаною постановою, ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом про визнання її протиправною і скасування, а також закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення. 
Приймаючи рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що доказів, які б свідчили, що позивач не керував транспортним засобом у час, дату і місці, які вказані в оспорюваній постанові або доказів дотримання ним і недотримання відповідачем положень ч. 1 ст. 142, ч. 5 ст. 2791 КУпАП або визнання неконституційними цих норм права чи визнання неконституційною самої системи фіксації адміністративного правопорушення, використаної відповідачем на момент події до суду не надано. 
Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції, оскільки вони знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи. 
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Під час апеляційного розгляду справи ОСОБА_1 не заперечував проти обставин, викладених у постанові від 18 червня 2020 року серії 1АВ № 00307207, у тому числі щодо перевищення встановленого обмеження швидкості руху транспортних засобів на 25 км/год. 
Доводи апеляційної скарги позивача полягають виключно у тому, що суд першої інстанції повинен був застосувати Конституцію України як норми прямої дії, адже положення ч. 1 ст. 142, ч. 5 ст. 2791 КУпАП, якими передбачено відповідальність власників транспортних засобів за адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, не відповідають Конституції України. 
Позивач зазначає, що подібні за змістом положення ст. 141 КУпАП були визнані неконституційними рішенням Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010.
Надаючи правову оцінку зазначеним доводам, колегія суддів враховує, що особливості притягнення до відповідальність за адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, та за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису) визначені в ст. 142 КУпАП, а особливості їх розгляду - у ст. 2791 КУпАП.
Згідно з ч. 1 ст. 142 КУпАП адміністративну відповідальність за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі (за допомогою технічних засобів - приладів контролю за дотриманням правил дорожнього руху з функціями фото-, відеофіксації, які функціонують згідно із законодавством про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційних системах), або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису) (за допомогою технічних засобів з функціями запису, зберігання, відтворення і передачі фото-, відеоінформації), несе відповідальна особа - фізична особа або керівник юридичної особи, за якою зареєстровано транспортний засіб, а в разі якщо до Єдиного державного реєстру транспортних засобів внесено відомості про належного користувача відповідного транспортного засобу, - належний користувач транспортного засобу, а якщо в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відсутні на момент запиту відомості про керівника юридичної особи, за якою зареєстрований транспортний засіб, - особа, яка виконує повноваження керівника такої юридичної особи.
Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 2791 КУпАП у разі якщо адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху зафіксовано в автоматичному режимі або якщо порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів зафіксовано в режимі фотозйомки (відеозапису), посадова особа уповноваженого підрозділу Національної поліції або інспектор з паркування за даними Єдиного державного реєстру транспортних засобів, а також у разі необхідності - за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань встановлює відповідальну особу, зазначену у частині першій статті 142 цього Кодексу.
Постанова про накладення адміністративного стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), може виноситися без участі особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.
Зазначені норми права передбачають накладення адміністративного стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі на фізичну особу, за якою зареєстровано транспортний засіб без встановлення особи, яка керувала ним на час фіксації факту вчинення адміністративного правопорушення. 
Обґрунтовуючи неможливість застосування зазначених правил притягнення до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 посилається на рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010, яким визнано неконституційними ст. 141, ч. 6 ст. 258 КУпАП.  
Відповідно до ч. 1 ст. 141 КУпАП до адміністративної відповідальності за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху у разі їх фіксації працюючими в автоматичному режимі спеціальними технічними засобами, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, чи засобами фото- і кінозйомки, відеозапису притягаються власники (співвласники) транспортних засобів. 
Згідно з мотивувальною частиною рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010 підставою для визнання вказаної норми  права такою, що не відповідає Конституції України стали такі два висновки:
-           ст. 141 КУпАП встановлює особливості притягнення до адміністративної відповідальності саме власників (співвласників) транспортних засобів, однак безпосередньо не визначає складу правопорушення, а тому не може бути самостійною підставою для притягнення до такої відповідальності. Тому положення цієї норми можуть застосовуватися лише в системному зв`язку з низкою інших статей, передбачених особливою частиною Кодексу, диспозиції яких у безальтернативній формі визначають суб`єктом, який притягається до відповідальності за вчинення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, особу, яка винна у вчиненні цього правопорушення, зокрема водія транспортного засобу. 
-           словосполучення «власник (співвласник) транспортного засобу», використане у ст. 141 Кодексу, означає, що таким власником (співвласником) може бути як фізична, так і юридична особа. Однак суб`єктом, який підлягає адміністративній відповідальності в сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, є фізична особа.
Колегія суддів враховує, що положення ст. 142 КУпАП, на відміну від ст. 141 КУпАП, передбачають покладення адміністративної відповідальності виключно на фізичну особу, у тому числі в тих випадках, коли власником транспортного засобу є юридична особа (шляхом вказівки на посадову особу такої юридичної особи).
Одночасно з включенням до Кодексу України про адміністративні правопорушення положень ст.ст. 142, 2791 були внесені зміни й до диспозиції статей Особливої частини Кодексу, які передбачають відповідальність за адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, та за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису). 
Зокрема, вказані статті були доповнені приміткою, яка передбачає, що суб`єктом правопорушення є особа, яка керувала транспортним засобом у момент вчинення правопорушення або відповідальна особа, зазначена у ч. 1 ст. 142 КУпАП або особа, яка ввезла транспортний засіб на територію України. 
Таким чином доводи позивача про те, що положення ст.ст. 142, 2791 були включені до Кодексу України про адміністративні правопорушення всупереч рішенню Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010 є необґрунтованими, адже внесені до вказаного Кодексу зміни враховують висновки Конституційного Суду України, що викладені в такому рішенні.
Додатково колегія суддів враховує, що Кодексом України про адміністративні правопорушення передбачені випадки, в яких особа, передбачена ч. 1 ст. 142 КУпАП, звільняється від адміністративної відповідальності. 
Так, відповідно до ч. 1 ст. 2793 КУпАП відповідальна особа, зазначена у частині першій статті 142 цього Кодексу, або особа, яка ввезла транспортний засіб на територію України, звільняється від адміністративної відповідальності за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), якщо протягом 20 календарних днів з дня вчинення відповідного правопорушення або з дня набрання постановою по справі про адміністративне правопорушення законної сили:
-          ця особа надала документ, який підтверджує, що до моменту вчинення правопорушення транспортний засіб вибув з її володіння внаслідок протиправних дій інших осіб, або щодо протиправного використання іншими особами номерних знаків, що належать її транспортному засобу;
          -          особа, яка керувала транспортним засобом на момент вчинення зазначеного правопорушення, звернулася особисто до органу (посадової особи), уповноваженого розглядати справи про адміністративні правопорушення, із заявою про визнання зазначеного факту адміністративного правопорушення та надання згоди на притягнення до адміністративної відповідальності, а також надала документ (квитанцію) про сплату відповідного штрафу.
Таким чином Кодексом України про адміністративні правопорушення встановлений особливий порядок притягнення до адміністративної відповідальності за окремі види правопорушень у випадках, якщо вони зафіксовані в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису). 
Цей порядок полягає у визнанні кола осіб, які притягуються до відповідальності і відомості про яких можуть бути встановлені поліцейським самостійно за допомогою Єдиного державного реєстру транспортних засобів та Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань з одночасним визначенням механізму звільнення таких осіб від відповідальності вже після винесення поліцейським відповідної постанови.
З огляду на викладене колегія суддів вважає необґрунтованими доводи позивача про незаконність притягнення його до відповідальності та винесення постанови від 18 червня 2020 року серії 1АВ № 00307207 на основі одних лише положень ст.ст. 142, 2791 КУпАП без встановлення особи, яка фактично керувала транспортним засобом. 
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що суду першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .  
Доводи апеляційної скарги позивача не спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні від 25 травня 2021 року та не можуть бути підставою для його скасування. 
Враховуючи наведене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, надав належну оцінку дослідженим доказам та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25 травня 2021 року - без змін.
Згідно з ч. 3 ст. 272 КАС України судові рішення суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду справ, визначених статтями 273-277, 282-286 цього Кодексу, набирають законної сили з моменту проголошення і не можуть бути оскаржені.
Керуючись ст.ст. 77, 242, 268, 271, 272, 286, 308, 310, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -  

ПОСТАНОВИЛА:

          Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25 травня 2021 року - без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

          Головуючий суддя                                                                         А.М. Горяйнов                                                                 

Судді                                                                                            Л.О. Костюк      

                                                                                                    В.В. Файдюк