ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/22/21 Справа № 199/7522/15 	  	Суддя у 1-й інстанції - Богун О.О. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді - Свистунової О.В.         
суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.
за участю секретаря - Гулієва М.І.о.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
за апеляційними скаргами  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 
на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 07 квітня 2016 року 
по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Жовтневий відділ державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, Орган опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську ради про встановлення батьківства, внесення змін до активного запису про народження, стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та стягнення аліментів на утримання матері до досягнення дитиною трирічного віку,-

В С Т А Н О В И Л А:
       У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: Жовтневий відділ державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, Орган опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську ради про встановлення батьківства, внесення змін до активного запису про народження, стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та стягнення аліментів на утримання матері до досягнення дитиною трирічного віку.
       Позов мотивований тим, що позивач перебувала з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах з серпня 2012 року та спільно проживала з ним, мали взаємні права та обов`язки, вели спільне господарство, спільний сімейний бюджет, сплачували комунальні платежі та планували подальше спільне сімейне життя.
       У період 13 - 15 грудня 2013 року вона завагітніла і повідомила про це відповідача, який наказав поїхати до лікарні для переривання вагітності. З цього часу вони припинили стосунки.
        ІНФОРМАЦІЯ_1 вона народила доньку ОСОБА_3 .
       Відповідач спочатку цікавився станом дочки, проте згодом відмовився від реєстрації батьківства, у зв`язку з чим при реєстрації народження дитини відомості про батька були зазначені з її слів, відповідно до ст. 135 СК України.
        Позивачка просила суд встановити його батьківство щодо народженої нею дочки, внести зміни до актового запису про народження дитини, стягнути аліменти на утримання дочки в розмірі 1/3 частини із всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку починаючи із дня пред`явлення позовної заяви і до досягнення нею повноліття та аліменти на її користь на утримання доньки у розмірі 1/8 частини із всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи із дня пред`явлення позовної заяви і до досягнення дитини трирічного віку.
       Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 квітня 2016 року позовні вимоги задоволено частково (а.с.184-186).
       Визнано громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком ОСОБА_3 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Дніпропетровську.
       Внесені зміни в актовий запис №1476, складений у Жовтневому відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 14 жовтня 2014 року про народження ОСОБА_3 , а саме: записати батьком дитини ОСОБА_1 , громадянина України.
       Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , іпн НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 іпн НОМЕР_2 , аліменти на утримання дитини - доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісяця, але не менше 30 відсотків - прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18 березня 2016 року і до повноліття дитини.
       Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , іпн НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 іпн НОМЕР_2 аліменти на її утримання у зв`язку з проживанням з нею дитини віком до трьох років у розмірі 1/8 частки усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісяця починаючи з 18 березня 2016 року і до ІНФОРМАЦІЯ_5.
       Вирішено питання про судові витрати.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.
       В свою чергу, ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі просить рішення суду в частині вирішення питання про стягнення аліментів змінити, збільшив їх розмір відповідно до заявлених позовних вимог. 
       Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відхилені, рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 квітня 2016 року залишено без змін. 
       Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2018 року скасовано ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2017 року та направлено справу на новий розгляд.
       Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

       Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

       Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

       Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

       Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

       Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

        Судом першої інстанції встановлено, позивач перебувала з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах з серпня 2012 року та спільно проживала з ним, мали взаємні права та обов`язки, вели спільне господарство, спільний сімейний бюджет, сплачували комунальні платежі та планували подальше спільне сімейне життя.
       У період 13 - 15 грудня 2013 року вона завагітніла і повідомила про це відповідача, який наказав поїхати до лікарні для переривання вагітності. З цього часу вони припинили стосунки.
        ІНФОРМАЦІЯ_1 вона народила доньку ОСОБА_3 .
       Відповідач спочатку цікавився станом дочки, проте згодом відмовився від реєстрації батьківства, у зв`язку з чим при реєстрації народження дитини відомості про батька були зазначені з її слів, відповідно до ст. 135 СК України.

       У п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що справи про визнання батьківства щодо дитини, яка народилася не раніше 1 січня 2004 року, суд має вирішувати відповідно до норм СК України, зокрема ч. 2 ст. 128 цього Кодексу, на підставі будь-яких фактичних доказів, що засвідчують походження дитини від певної особи й зібрані з дотриманням норм цивільного процесуального законодавства.
       Відповідно до п. 8 вказаної постанови питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ст. 212 ЦПК України 2004 року, згідно з якою жоден доказ не має для суду насамперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.
       Частиною першою статті 135 СК України передбачено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.
       В той же час, згідно статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.
       Як роз`яснено у підпунктах 5, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» спір про походження дитини від осіб, які не перебувають у шлюбі між собою і не подали в державні органи реєстрації актів цивільного стану спільної заяви про реєстрацію їх як батьків, суд може вирішувати за заявою про визнання батьківства, поданою: одним із батьків; особою котра вважає себе батьком; опікуном (піклувальником) дитини, на утриманні якої вона перебуває; самою дитиною, яка досягла повноліття. Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень статті 212 ЦПК України, згідно із якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення, у разі коли ухилення сторони у справі зазначеної категорії від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо унеможливлює її проведення, суд відповідно до статті 146 ЦПК України може визнати факт, для з`ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні (залежно від того, хто зі сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза). Якщо відповідач у такій справі ухиляється від участі у проведенні судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи, суд вправі постановити ухвалу про його примусовий привід.
       Щодо предмету доказування у даній категорії справі, то СК України будь-яких особливостей не визначає. Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи.

       Як вбачається із листа КЗ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» ДОР» від 26 листопада 2015 року, згідно правил проведення молекулярно-генетичних експертиз та методичних рекомендацій експертизи спірного батьківства проводяться з обов`язковим дослідженням ДНК матері, дитини, припустимого батька.

       З метою встановлення наявності чи відсутності кровного споріднення між відповідачем та дитиною суд першої інстанції, вирішив питання про призначення у справі судово-генетичної експертизи, однак відповідач не з`явився до медичної установи для збору крові, фактично ухилився від участі в експертизі або подання необхідних матеріалів, документів, що унеможливило її проведення, відповідно до ст. 146 ЦПК України 2004 року.
       Відповідно до ухвал Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12.11.2015 року, 03.02.2016 року, ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08.09.2016 року по цивільній справі раніше призначалась судово-генетична експертиза та 18.03.2016 року застосовувався привід до ОСОБА_1 для проведення екпертизи.
       Проте, ОСОБА_1 не з`явився для відбору біологічних зразків.
       Європейський суд з прав людини зауважив, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства (KALACHEVA v. RUSSIA, № 3451/05, § 34, ЄСПЛ, від 07 травня 2009 року).
       У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 травня 2018 року у справі № 399/1029/15-ц (провадження № 61-14438св18) вказано, що експертиза ДНК, або молекулярно-генетична експертиза, призначається у цивільних справах з метою формування доказової бази.         Об`єктом молекулярно-генетичного дослідження є ядерна ДНК (ДНК, розташована в ядрі клітини), отримана з крові, слини, букального та іншого епітелію, волосся (за наявності волосяного фолікула), а також часток тканин і органів людини. Для визначення спірного батьківства необхідна присутність ймовірного батька і дитини для проведення забору вихідного біологічного матеріалу. За відсутності біологічного матеріалу хоча б однієї зі сторін провести дослідження неможливо.
       Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 19 березня 2019 року призначено по даній справі судово-генетичну експертизу, проведення якої доручено Комунальному закладу "Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи" Дніпропетровської обласної ради.
       22.04.2019 року, 20.05.2019 року ОСОБА_1 не з`явився на проведення експертизи.
       12.06.2019 року на адресу суду апеляційної інстанції повернулась справа без виконання експертизи у зв`язку із відмовою 03.06.2019 року ОСОБА_1 від здавання своїх зразків.
       Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 24 вересня 2019 року призначено по даній справі повторно судово-генетичну експертизу у іншому закладі, на якому наполягав відповідач, а саме: Харківському науково-дослідному експертно-криміналістичному центрі МВС України.
       Згідно повідомлення про неможливість проведення експертизи від 17.12.2019 року (т. 3 а.с. 2), 21.11.2019 року до Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України з`явилися ОСОБА_2 , та малолітня ОСОБА_3 для відбору порівняльних зразків. Проте, ОСОБА_1 не з`явився.
       24.12.2019 року на адресу суду апеляційної інстанції повернулась справа без виконання експертизи у зв`язку із неявкою ОСОБА_1 
       20.02.2020 року представником апелянта Келембет І.М. були надані документи до суду апеляційної інстанції, а саме:
       - копія повідомлення до Прокуратури Дніпропетровської області про виклик до Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 19.11.2019 року;
       - копія повідомлення до Дніпропетровської місцевої прокуратури №10 про виклик до Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 19.11.2019 року.
       Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 27 лютого 2020 року призначено по даній справі судово-генетичну експертизу.
09.06.2020 року на адресу суду апеляційної інстанції повернулась справа без виконання експертизи, оскільки сторони не з`явились до експертної установи, зразки біологічного матеріалу не надали.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 06 серпня 2020 року призначено по даній справі судово-генетичну експертизу.
02.11.2020 року на адресу суду апеляційної інстанції повернулась справа без виконання експертизи, оскільки сторони не з`явились до експертної установи, зразки біологічного матеріалу не надали.
       Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 03 грудня 2021 року призначено по даній справі судово-генетичну експертизу.
       05.03.2021 року на адресу суду апеляційної інстанції повернулась справа без виконання експертизи, оскільки сторони не з`явились до експертної установи, зразки біологічного матеріалу не надали.
У судовому засіданні 08 квітня 2021 року представником ОСОБА_2 адвокатом Келембет І.М. було заявлено клопотання про доручення проведення судової генетичної експертизи експертам Комунального закладу "Дніпровське обласне бюро судово-медичної експертизи "Дніпропетровської обласної ради" (49005, м. Дніпро, пл.Соборна,14). 
ОСОБА_1 не заперечував проти задоволення заявленого клопотання про проведення судової генетичної експертизи у Комунальному закладі "Дніпровське обласне бюро судово-медичної експертизи "Дніпропетровської обласної ради".
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 08 квітня 2021 року призначено по даній справі судово-генетичну експертизу.
На вирішення експертизи поставлено наступне питання:
1. Чи є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) біологічним батьком дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилася у ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 )?

На виконання ухвали суду апеляційної інстанції від 08 квітня 2021 року КЗ "Дніпровське обласне бюро судово-медичної експертизи "Дніпропетровської обласної ради" був наданий висновок експерта № 410, згідно якого встановлено, що  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , може бути біологічним батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народженої громадянкою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Вірогідність того, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дійсно є біологічним батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і це не є наслідком випадкового збігу генетичних ознак у осіб, що не мають родинних зв"язків, за результатами даної експертизи складає не менше 99,99999% (т.3.а.с.202-205).

       За змістом частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.
       Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
       Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
       Згідно зі статтями 150, 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.
       Відповідно до положень статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
       Згідно ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Згідно ч.1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
       Ураховуючи положення ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.7 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
За змістом ст. 141 СК України батьки мають рівні права і обов`язки щодо дитини, в тому числі і щодо її утримання.
Згідно § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олссон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
При розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення (п.п. 3, 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України").

При визначенні розміру аліментів необхідно враховувати рівність прав та обов`язків батьків щодо дітей, у відповідності до ст. 141 СК України. 

       Ухвалою  Дніпровського апеляційного суду від 29 липня 2021 року прийнято часткову відмову ОСОБА_1 від апеляційної скарги на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 07 квітня 2016 року в частині встановлення батьківства, внесення змін до актового запису про народження, стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, апеляційне провадження в зазначеній частині - закрито. Апеляційне провадження в частині стягнення аліментів на утримання матері до досягнення дитиною трирічного віку, стягнення витрат на правничу допомогу, судових витрат та допуску до негайного виконання судового рішення в частині стягнення аліментів на утримання дитини - продовжено.

       Зважаючи на часткову відмову ОСОБА_1 від апеляційної скарги, колегія суддів у цій частині рішення суду першої інстанції не переглядає.

       Що стосується вимог позивача про стягнення аліментів на її утримання до досягнення дитиною трьох років та розміру аліментів, які підлягають до стягнення, колегія суддів вважає за потрібне зазначити наступне.
       Згідно статті 84 СК України "Право дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини", ч. 1 - дружина має право на утримання від чоловіка під час вагітності; ч. 2 - дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років; ч. 3 - якщо дитина має вади фізичного або психічного розвитку, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка до досягнення дитиною шести років; ч. 4 - право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу; ч. 5 - аліменти, присуджені дружині під час вагітності, сплачуються після народження дитини без додаткового рішення суду; ч. 6 - право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу.
       Таким чином, сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини.

       Визначаючи розмір аліментів на утримання позивача, суд виходить саме з принципу справедливості та розумності, враховуючи потреби позивача та фінансові можливості відповідача. 

       Враховуючи встановлені вище обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про можливість ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , надавати матеріальну допомогу на утримання позивачки, до досягнення дитиною трьох років, оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач є батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не має інших дітей та непрацездатних членів сім`ї на утриманні, має задовільний стан здоров`я.
       Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про можливість сплачувати відповідачем аліменти в більшому розмірі, ніж визначений судом, не можуть прийматися до уваги, оскільки доказів в підтвердження зазначених обставин відповідно до положень ст. ст. 57 - 59 ЦПК України 2004 року ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції не надані. 
       Крім того, колегія суддів звертає увагу, що сторони не позбавлені права в майбутньому на звернення до суду з позовом про зміну розміру стягуваних аліментів у зв`язку зі зміною матеріального стану однієї з сторін, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них, а позивачка також не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про стягнення з відповідача і додаткових витрат на дитину, якщо на те будуть наявні законні підстави. 
Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.
       Також, колегія суддів не приймає незгоди апелянта в частині негайного виконання рішення, оскільки, згідно п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, чинній на момент ухвалення рішення по справі, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.
       Зважаючи на викладене, колегія суддів не вбачає порушень процесуального законодавства.

       Що стосується незгоди апелянта зі стягненням з нього витрат на правничу допомогу, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

       Як вбачається із матеріалів справи, представником позивача у суді першої інстанції був Верба А.П. , який діяв на підставі Свідоцтва про заняття адвокатською діяльністю № 738 від 24.12.2011 року та договору про надання правничої допомоги від 09 березня 2016 року.
       Згідно п.3.3 розмір гонорара по дійсному договору є адвокатською таємницею. Довіритель без письмової згоди адвоката не має права розголошувати його розмір та порядок сплати.
       
       Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
       При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10.12.2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23.01.2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
       У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
       Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року N 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон N 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
       Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону N 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
       Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону N 5076-VI).
       Відповідно до статті 19 Закону N 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:
       - надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;
       - складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;
       - представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
       Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону N 5076-VI).
       Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
       Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

       З огляду на викладене, враховуючи співмірність із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, предмету позову, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу.
       Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.
       Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

       Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
       Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України).
       Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. 
Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань. 
Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому доводи апеляційних скарг  ОСОБА_1  та ОСОБА_2  підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.
        Судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційні скарги  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 07 квітня 2016 року в оскаржуваній частині - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

       Головуючий О.В. Свистунова

       Судді: Т.П. Красвітна

        І.А. Єлізаренко