Справа № 165/1874/19 	Головуючий у 1 інстанції: Василюк А. В. 	
Провадження № 22-ц/802/1051/21  Категорія: 39 	  Доповідач: Карпук  А. К.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
15 вересня 2021 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Карпук А.К.
суддів – Бовчалюк З.А., Киці С. І.
секретар Ганджа М. І.,
з участю: позивача  ОСОБА_1 ,
представника позивача ОСОБА_2 ,
представника відповідача ОСОБА_3 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення коштів набутих за рахунок іншої особи та збережених у себе без достатньої правової підстави за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 подану його представником ОСОБА_5 на рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 24 травня 2021 року,-
встановив:
У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення коштів набутих за рахунок іншої особи та збережених у себе без достатньої правової підстави покликаючись на такі обставини.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що 11 січня 2002 року, 07 липня і 27 червня 2003 року відповідач ОСОБА_4 від нього отримав всього 1500 доларів США, за відступлення права на частку у ТОВ «Волиньбджолопром», що підтверджується копією розписки від 27 червня 2003 року. Неодноразово він намагався зустрітися з ОСОБА_4 та визначити подальші дії з переоформлення документів, однак передача частки так і не відбулася. У 2014 році згідно з даними ЄДРПОУ, діяльність ТзОВ «Волиньбджолопром» припинена. На його звернення відповідач не реагував, в добровільному порядку кошти не повернув, чим порушив взяті на себе зобов`язання. З огляду на вищевикладене просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_4 в свою користь 1000 доларів США або у гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ на момент дати зарахування коштів на рахунок стягувача або видачі йому готівки та стягнути понесені судові витрати у справі.
У зміненій позовній заяві від 18 лютого 2020 року зазначає, що відповідач безпідставно набув та утримував у себе без достатньої правової підстави кошти, належні позивачу кошти в сумі 1000 доларів США, а тому, з підстав передбачених ст. 1212, ст. 1214 ЦК України, просив стягнути з відповідача ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 1000 доларів США або у гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ на момент дати зарахування коштів на рахунок стягувача або видачі йому готівки , стягнути понесені судові витрати у справі.
Рішенням Нововолинського міського суду від 24 травня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення про задоволення позову.
Вказує на те, що суд взяв безпідставно взяв до уваги заяву представника відповідача про застосування строку позовної давності. Відповідач не вчинив дій, передбачених нормами статті 53 Закону України «Про господарські товариства» для передачі позивачу належної йому частки.
Відповідач не скористався правом подати відзив на апеляційну скаргу.
Вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача апеляційний суд дійшов таких висновків.
Судом першої інстанції на підставі розписки від 07 липня 2003 року встановлено, що відповідач ОСОБА_4 взяв у позивача ОСОБА_1 300 доларів в рахунок передачі своєї частки у ТзОВ «Волиньбджолопром», на підтвердження чого розписався в розписці.
Згідно з копією розписки від 11 січня 2002 року (а.с.11) відповідач ОСОБА_4 взяв у позивача ОСОБА_1 500 доларів в рахунок передачі своєї частки у ТзОВ «Волиньбджолопром», на підтвердження чого розписався в розписці.
Згідно з копією розписки від 27 червня 2003 року (а.с.9) відповідач ОСОБА_4 взяв у позивача ОСОБА_1 200 доларів в рахунок передачі своєї частки у ТзОВ «Волиньбджолопром», на підтвердження чого розписався в розписці.
В суді першої інстанції та в даному судовому засіданні представник відповідача не заперечувала домовленості між позивачем та відповідачем про продаж частки у ТОВ «Волиньбджолопром», та зазначала, що відповідачем виконані всі дії на передачу позивачу частки у майні товариства. 
Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.
Тобто зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна.
Відсутність правової підстави — це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Застосувавши указану норму закону, суд першої інстанції дійшов висновку про безпідставність позовних вимог у зв`язку з недоведеністю позивачем обставин про безпідставне отримання коштів, які тривалий час утримував відповідач, зазначив, що з часу передачі та /або припинення юридичної особи минуло понад три роки, та зазначив про відмову у позові. При цьому в мотивувальній частині суд першої інстанції не вказав, з якого часу почався перебіг позовної давності, в мотивувальній частині рішення відсутній висновок суду про те, з яких підстав суд відмовляє в позові.
Апеляційний суд не погоджується з наведеними судом першої інстанції мотивами для відмови у позові у зв`язку з таким.
Згідно з приписами статті 53 Закону України «Про господарські товариства» в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, зокрема,на час досягнення домовленості між сторонами про відступлення частки у майні товариства та одержання відповідачем коштів за продаж цієї частки, учасник товариства з обмеженою відповідальністю може за згодою решти учасників відступити свою частку (її частину) одному чи кільком учасникам цього ж товариства, а якщо інше не передбачено установчими документами, то і третім особам. Учасники товариства користуються переважним правом придбання частки (її частини) учасника, який її відступив, пропорційно їх часткам у статутному фонді товариства або в іншому погодженому між ними розмірі.
Отже, умовою відступлення учасником товариства своєї частки є одержання згоди решти усіх учасників цього товариства. Це пов`язано з тим, що решта учасників товариства, згідно із законом, користувалася переважним правом на придбання частки в учасника товариства, який її відступив.
Відповідачем ОСОБА_4 не подано доказів про те, що одержуючи кошти за належну йому частку у товаристві від ОСОБА_1 , решта учасників надала свою згоду на відступлення. 
Представник відповідача у даному судовому засіданні пояснила, що написавши розписку про одержання коштів від ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , виконав усі дії для відступлення своєї частки. З наведеного належить дійти висновку, що решта учасників товариства не надавали згоди ОСОБА_6 на відступлення своєї частки позивачу ОСОБА_1 , отже, у відповідача не було правових підстав одноосібно, без згоди інших учасників, прийняти рішення про відсутплення своєї частки та одержати кошти від позивача.
Разом з тим, у даному судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтвердив ту обставину, що він, як і ОСОБА_4 , був самостійним учасником ТОВ «Волиньбджолопром», також повідомив, що працював у товаристві ветлікарем.
Згідно з даними ЄДРПОУ, 09 вересня 2014 року діяльність ТзОВ «Волиньбджолопром» була припинена .
У відзиві на позовну заяву відповідач ОСОБА_4 просив застосувати позовну давність.
Частиною першою статті 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Отже, у вересні з 2014 року, з часу ліквідації товариства, позивач міг довідатись про те, що передача належної ОСОБА_4 частки у майні товариства в порядку, встановленому законом, вже не відбудеться.
В апеляційному суді ОСОБА_1 зазначив, що йому стало відомо про порушення своїх прав у 2019 році, коли ОСОБА_4 перестав відповідати на його телефонні дзвінки. Доказів на підтвердження таких обставин позивач не подав.
Разом з тим Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність — це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (п.51 рішення від 22.10.96 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п.570 рішення від 20.09.2011 у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).
Порівняльний аналіз термінів «довідалася» та «могла довідатися», що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся по його захист до суду, недостатньо.
Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 
Позивачем не доведено того факту, що він не знав та не міг довідатись раніше про порушення свого права, у той час як доказом протилежного є долучений самим позивачем до позовної заяви витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про ліквідацію товариства 09.09.2014 року, а також та обставина, що позивач був учасником цього товариства, працював у ньому на посаді ветеринарного лікаря, а тому не міг не знати про ліквідацію, а отже, і про порушення відповідачем домовленості про відступлення своєї частки у статутному фонді. На підставі наведеного апеляційний чуд дійшов висновку, що саме з цієї дати у позивача виникло право вимагати повернення одержаних відповідачем коштів. 
Також належить відмітити, що в апеляційній скарзі, яка підписана представником відповідача ОСОБА_5 , зазначено, що позивач не був учасником товариства. Однак, в суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 повідомив суду, що він був не тільки учасником товариства, а й працював у ньому ветеринарним лікарем. 
Суду не надано доказів про те, що позивач пропустив строк позовної давності з поважних причин, крім цього, сам позивач вважає такий строк не пропущеним.
З наведеного суд робить висновок, що відповідачем правомірно заявлено про пропуск позивачем строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволені позову у зв`язку з пропуском позовної давності.
Перевіривши застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права на підставі встановлених ним обставин та в межах доводів апеляційної скарги позивача апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції помилково не врахував при вирішенні спору положень статті 53 Закону України «Про господарські товариства» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, неповно з`ясував усі обставини справи та зазначив про відмову у позові з двох взаємовиключних підстав – за безпідставністю позовних вимог та у зв`язку з пропуском позовної давності. Однак, зазначене, в цілому не змінює правильності висновків суду про відмову у задоволенні позову.
Відповідно до приписів частини статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
2. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. 
 У зв"язку з тим, що апеляційний суд не погоджується з наведеними в мотивувальній частиніоскарженого рішення мотивами для відмови у позові, мотивувальну частину рішення суду першої інстанції в даній справі необхідно змінити, викласти мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови, в решті рішення суду залишити без змін. У зв`язку з цим апеляційну скаргу належить задовольнити частково.
Керуючись статтями 367, 376, 382-384, 389-390 ЦПК України, апеляційний суд
постановив:
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 подану його представником ОСОБА_5 задовольнити частково.
Рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 24 травня 2021 року в даній справі змінити виклавши мотивувальну частину рішення суду в редакції цієї постанови.
В решті рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення постанови апеляційного суду.

Головуючий         

Судді: