Ухвала
Іменем України
13 липня 2021 року
м. Київ
справа № 233/3742/19
провадження № 51-3070 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого            ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу представника цивільного відповідача Військової частини НОМЕР_1 – ОСОБА_4 на вирок Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 01 березня 2021 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 19 травня 2021 року стосовно ОСОБА_5 ,
встановив:
За вироком Костянтинівськогоміськрайонного суду Донецької області від 01 березня 2021 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 415 Кримінального кодексу України (далі – КК України) та призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк два роки. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання у виді позбавлення волі з іспитовим строком на два роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України. Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_6 та ОСОБА_7 матеріальну та моральну шкоду. Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат. 
Донецький апеляційний суд ухвалою від 19 травня 2021 року апеляційну скаргу представника цивільного відповідача задовільнив частково, вирок Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 01 березня 2021 року змінив в частині вирішення питання щодо речових доказів.
До Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника цивільного відповідача ОСОБА_4 , в якій він порушує питання про зміну зазначених судових рішень у частині вирішення цивільних позовів.
Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанції допущено істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Не погоджуючись з наданою судами оцінкою доказам, вказує на неповноту та невідповідність висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження. Зазначає, що рішення судів першої та апеляційної інстанції є не вмотивованими та не відповідають вимогам ст. 370 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК України). Посилається, що судами першої та апеляційної інстанції не надано належної оцінки відсутності причинного зв`язку між заподіяною потерпілим шкодою та неправомірними діями чи бездіяльністю військової частини. Вказує, що, оскільки відсутня вина військової частини у завданій потерпілим шкоди, то відсутні і підстави для її відшкодування. Не погоджуючись із розміром стягнутої судом моральної шкоди, зазначає, що у вироку суду першої інстанції відсутній обґрунтований розрахунок суми моральної шкоди із зазначенням доказів, що підтверджують фізичні та душевні страждання позивачів. Вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовано ст. 1166 Цивільного Кодексу України (далі – ЦК України).  
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Так, згідно зі ст. 433 КПК  України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо визнання винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 415 КК України та правильності кваліфікації його дій в касаційному порядку не оспорюються.
Доводи касаційної скарги представника цивільного відповідача, якими він обґрунтовує заявлені вимоги, аналогічні доводам його апеляційної скарги, яким апеляційний суд під час апеляційного розгляду дав належну оцінку. 
Водночас, оцінюючи доводи касаційної скарги представника цивільного відповідача щодо неправильного вирішення судами цивільного позову в частині відшкодування моральної шкоди, колегія суддів дійшла наступного висновку.
За змістом ч. 1 ст. 129 КПК України суд, ухвалюючи обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав та розміру цивільного позову задовольняє його повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Так, згідно приписів ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПКУкраїни. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, КПК України не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
При цьому розмір відшкодування моральної шкоди (немайнової) суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. 
Так, ухвалюючи рішення в частині стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції звернув увагу на негативні переживання потерпілих, стрес, який вони відчували під час дорожньо-транспортної пригоди, душевні страждання, пов`язані з тривалим лікуванням, а також врахував причину їх моральних страждань та дійшов до переконання, що розмір стягнутої з цивільного відповідача моральної шкоди відповідає вимогам розумності та справедливості. З цими висновками обґрунтовано погодився і апеляційний суд.
Разом з тим, апеляційний суд погоджуючись також з висновками суду першої інстанції щодо задоволення цивільного позову в частині відшкодування потерпілим матеріальної шкоди, зазначив, що завдання потерпілим матеріальної шкоди у розмірі 95224,67 грн. (пошкодження транспортного засобу) та 2340,73 грн. (витрати на лікування) підтверджений висновками експерта та медичними документами.  
Не залишились поза увагою судів доводи представника цивільного відповідача про необґрунтованість стягнення з військової частини заподіяної кримінальним правопорушенням шкоди. 
За загальним правилом, встановленим ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Як вбачається з рішень судів першої та апеляційної інстанції, володільцем автомобіля «Mitsubishi L200» на праві оперативного управління є військова частина НОМЕР_1 , а обвинувачений ОСОБА_5 фактично лише здійснював керування даним транспортним засобом в рамках проходження ним військової служби у вказаній військовій частині. Таким чином, суди дійшли обґрунтованого висновку, що, відповідно до ст. 1187 ЦК України, саме цивільний відповідач військова частина НОМЕР_1 , як володар джерела підвищеної небезпеки, несе відповідальність за заподіяну шкоду.
Таким чином, на переконання колегії суддів касаційного суду, під час апеляційного розгляду, суд перевірив доводи апеляційної скарги представника цивільного відповідача та надав на них вичерпну відповідь, належним чином вмотивував своє рішення з наведенням докладних мотивів, з яких апеляційну скаргу представника цивільного відповідача задовольнив частково, а вирок суду першої інстанції змінив в частині вирішення питання речових доказів.
Ухвала апеляційного суду належним чином мотивована, вона відповідає вимогам статей 370 і 419 КПК України.
В той же час, касаційна скарга представника цивільного відповідача не містить конкретного обґрунтування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, яке перешкодило чи могло перешкодити судам першої та апеляційної інстанції ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення ст. 412 КПК України, а відтак й необхідності скасування судових рішень на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України.
Оскільки з касаційної скарги представника цивільного відповідача ОСОБА_4 наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника цивільного відповідача Військової частини НОМЕР_1 – ОСОБА_4 на вирок Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 01 березня 2021 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 19 травня 2021 року стосовно ОСОБА_5 відмовити.
Судді:

ОСОБА_1                                          ОСОБА_2                                      ОСОБА_3