П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

18 серпня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 400/4727/20	
          Суддя першої інстанції: Лісовська Н.В.
 Час  та місце ухвалення судового рішення «--:--», м. Миколаїв 
 Повний текст судового рішення складений 06.04.2021р.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі   колегії суддів:
головуючого судді Крусяна А.В.,
суддів Градовського Ю.М., Яковлєва О.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2021 року у справі за позовом    ОСОБА_1 до   Миколаївського зонального відділу військової служби правопорядку про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В:

27.10.2020р. Суддя О.М. звернувся до суду з позовом до Миколаївського зонального відділу військової служби правопорядку про визнання протиправною бездіяльність щодо виплати йому середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні – затримки виплати належних сум індексації грошового забезпечення, по день фактичного розрахунку, а саме з 09.07.2020р. по 26.10.2020р.; зобов`язання виплатити середній заробіток (грошове забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні – затримки виплати належних сум індексації грошового забезпечення, по день фактичного розрахунку, а саме з 09.07.2020р. по 26.10.2020р., у сумі 67370,60грн.
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що судовим рішенням від 21.09.2020р. у справі №400/2505/20 визнано протиправною бездіяльність відповідача та зобов`язано його нарахувати та виплатити йому відповідну індексацію грошового забезпечення. На виконання рішення суду 26.10.2020р. на рахунок позивача надійшли кошти в сумі 41350,99грн. Позивач вважає, що одночасно з виплатою грошової компенсації відповідач повинен був нарахувати та виплатити середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, як це передбачено ст.  116,  117 КЗпП України, однак відповідач вчинив з цього приводу протиправну бездіяльність.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 06.04.2021р. позов задоволений частково; визнано протиправною бездіяльність Миколаївського зонального відділу військової служби правопорядку щодо виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з 09.07.2020р. по 26.10.2020р.; зобов`язано Миколаївський зональний відділ військової служби правопорядку виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 09.07.2020р. по 26.10.2020р. у сумі 41350,99грн.; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з ухваленим у справі судовим рішенням, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи та порушення норм матеріального, процесуального права, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати в частині зобов`язання виплатити середній заробіток за період з 09.07.2020р. по 26.10.2020р. у сумі 41350,99грн. та ухвалити у цій частині нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі на суму 67370,60грн.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню.
Судом першої інстанції встановлено, що наказом начальника військової служби правопорядку у Збройних Силах України – начальника Головного управління військової служби правопорядку Збройних Сил України від 15.04.2020р. №50, ОСОБА_1 звільнено у запас у зв`язку із закінченням строку контракту. /а.с.14/
Наказом начальника Миколаївського зонального відділу військової служби правопорядку від 23.06.2020 р. №121 позивача виключено зі списків особового складу відділу з 08.07.2020р. та направлено для зарахування на військовий облік до Центрального РВК м. Миколаєва. /а. с.15/
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 21.09.2020р. у справі №400/2505/20 (набрало законної сили 22.10.2020р.) визнано протиправною бездіяльність Миколаївського зонального відділу військової служби правопорядку щодо нарахування та невиплати ОСОБА_1 у повному обсязі індексації грошового забезпечення в період з 01.12.2015р. по 28.02.2018р. з урахуванням  базового місяця - червень 2013р.; зобов`язано Миколаївський зональний відділ військової служби правопорядку нарахувати та виплатити ОСОБА_1  індексацію грошового забезпечення за період проходження служби з 01.12.2015 р. по 28.02.2018р. включно з урахуванням  базового місяця - червень 2013р. /а. с. 25-29/
26.10.2020р. на банківський рахунок позивача зараховано грошові кошти в сумі 41350,99грн. на виконання рішення суду по справі №400/2505/20. /а.с.30/
Вважаючи, що Миколаївським зональним відділом військової служби правопорядку протиправно не проведено своєчасний остаточний розрахунок грошового забезпечення при звільнені з військової служби, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Перевіривши матеріали справи судова колегія приходить до наступних висновків.
Чинними нормативно-правовими актами не встановлено порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою, зокрема, не встановлено дати проведення остаточного розрахунку та відповідальності роботодавців за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті, що ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків.
Приписами ст.116 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України) встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
У відповідності до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в  ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Наведені вище норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, слід застосовувати норми ст.116 та ст.117 КЗпП України як такі, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення зі служби.
Дана правова позиція викладена у відповідності до постанови Верховного Суду від 24.12.2020р. у справі № 340/401/20.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена ст.117 КЗпП України.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
За змістом ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина 1 ст. 117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина 2 ст.117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч.1 ст.117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене                    ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2020 р. у справі № 810/451/17.
Так, рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 21.09.2020р. у справі №400/2505/20 (набрало законної сили 22.10.2020р.) визнано протиправною бездіяльність Миколаївського зонального відділу військової служби правопорядку щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 у повному обсязі індексації грошового забезпечення в період з 01.12.2015р. по 28.02.2018р. з урахуванням  базового місяця - червень 2013р.; зобов`язано Миколаївський зональний відділ військової служби правопорядку нарахувати та виплатити ОСОБА_1  індексацію грошового забезпечення за період проходження служби з 01.12.2015 р. по 28.02.2018р. включно з урахуванням  базового місяця - червень 2013р. /а. с. 25-29/
26.10.2020р. на банківський рахунок позивача зараховано грошові кошти в сумі 41350,99грн. на виконання рішення суду по справі № 400/2505/20. /а.с.30/
Отже, у позивача наявне права на отримання середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з військової служби за період з 09.07.2020р. (наступний день після звільнення) по 26.10.2020р. (день проведення остаточного розрахунку).
Відшкодування, передбачене  ст.117 КЗпП України спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Передбачені заходи відповідальності спрямовані не на покарання роботодавця, а на відновлення у певних розумних розмірах майнової сфери працівника.
Отже, при розгляді даної справи суд бере до уваги такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.
Встановлений  ст.117 КЗпП України  механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.
Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого  ст.117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до  ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати таке: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 р. у справі №711/4010/13.
Надаючи оцінку істотності періоду такого прострочення з 09.07.2020р. по 26.10.2020р., колегія суддів вважає, що цей період не був занадто тривалим, оскільки його тривалість обумовлювалася, зокрема, встановленими судом обставинами - зверненням позивача до суду та розглядом вказаної адміністративної справи №400/2505/20, рішення в якій набрало законної сили 22.10.2020р., а виплата індексації здійснена 26.10.2020р.    
З огляду на викладене, суд застосовує критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до  ст.117 КЗпП України, з урахуванням того, що відповідачем розрахунок при звільненні з позивачем здійснено, проте не у повному обсязі; між сторонами існував спір щодо виплати індексації грошового забезпечення; розмір суми середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, обчислений позивачем (67370,60грн.), значно перевищує суму фактично виплаченої індексації грошового забезпечення (41350,99 грн.), тобто є непропорційним; метою відшкодування, передбаченого  ст.117 КЗпП України, є компенсація працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, з урахуванням істотності періоду такого прострочення (з 09.07.2020р. по 26.10.2020р.).
          З огляду на вказані обставини, беручи до уваги тривалість періоду прострочення та обставини, у зв`язку з якими воно відбулося, колегія суддів вважає справедливим, пропорційним та таким, що відповідатиме наведеним вище критеріям, визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі, що дорівнює розміру виплаченої індексації грошового забезпечення, тобто 41350,99грн. (без урахування утримання податків і зборів).
          У зв`язку з вищезазначеним, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо зобов`язання Миколаївського зонального відділу військової служби правопорядку виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за період з 09.07.2020р. по 26.10.2020р. у сумі 41350,99грн.
За правилами    ст.316 КАС України   суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, - 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Судді Олександра Михайловича залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2021 року залишити без змін.
          Постанова суду апеляційної інстанції  набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання судового рішення.                                                  

Головуючий суддя 	 	Крусян А.В.	
Судді	    	Градовський Ю.М.    Яковлєв О.В.