Ухвала
9 липня 2021 року
м. Київ
справа № 509/4019/16-ц
провадження № 61-10864ск21 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Карпенко С. О., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 11 жовтня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 19 травня 2021 року у справі за позовом  ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_3 і  ОСОБА_4 , про визнання права власності, поділ майна, встановлення порядку користування земельною ділянкою, зобов`язання вчинити певні дії та вселення, 
ВСТАНОВИВ:
29 червня 2021 року подана касаційна скарга ОСОБА_1 і  ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 11 жовтня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 19 травня 2021 року, повний текст якої складено 27 травня 2021 року.
Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
Касаційна скарга ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , не у повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.
Підставою касаційного оскарження заявники визначають пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зазначаючи при цьому постанови Верховного Суду, в яких викладено висновки про застосування норми права у подібних правовідносинах, які не враховані в оскаржуваних судових рішеннях.
Також підставою касаційного оскарження рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 11 жовтня 2019 року та постанови Одеського апеляційного суду від 19 травня 2021 року заявники вказують 
пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України.
Проте заявники не зазначають в чому полягає порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права (частини перша, третя статті 411 ЦПК України). Узагальнене посилання заявників на 
пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України не свідчить про визначення конкретної підстави, на якій подається касаційна скарга.
За таких обставин ОСОБА_1 і  ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , необхідно подати до Верховного Суду виправлену касаційну скаргу, оформлену у відповідності до вимог статті 392 ЦПК України, надати копії цієї скарги відповідно до кількості учасників справи. 
Згідно із пунктом 3 частини четвертої статті 392 ЦПК України до касаційної скарги додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону. 
Відповідно до підпункту 7 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду касаційної скарги на рішення суду судовий збір справляється у розмірі 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви в розмірі оспорюваної суми.
Як вбачається зі змісту касаційної скарги, заявники не погоджуються з рішеннями судів попередніх інстанцій у повному обсязі. 
Згідно з підпунктом 2 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» у редакції Закону, чинній на час подання позову, за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру ставка судового збору становила 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати (551,20 грн) та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати (6 890 грн). 
Ціна позову ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 складає 293 515 грн, 1 відсоток від якої становить 2 935,15 грн. 
Згідно з підпунктом 2 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» у редакції Закону, чинній на час подання позову, за подання до суду фізичною особою позовної заяви немайнового характеру ставка судового збору становила 0,4 розміру мінімальної заробітної плати (551,20 грн).
Судом першої інстанції задоволено дві вимоги немайнового характеру, заявлені ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 .
У разі коли позов немайнового характеру подається одночасно кількома позивачами до одного або кількох відповідачів, судовий збір сплачується кожним позивачем окремим платіжним документом у розмірах, установлених згідно із статтею 4 Закону України «Про судовий збір» за подання позову немайнового характеру.
Тому за подання касаційної скарги в частині оскарження заявниками задоволених судом вимог немайнового характеру необхідно сплатити судовий збір по 2 204,80 грн (1 102,40(551,20*2)*200%) кожному, про що надати відповідний документ. 
За подання касаційної скарги в частині оскарження заявниками задоволеної судом вимоги майнового характеру необхідно було сплатити судовий збір у розмірі 5 870,30 грн (2 935,15*200%).
До касаційної скарги додано квитанцію від 29 червня 2021 року про сплату  ОСОБА_1 судового збору у розмірі 2 706,60 грн, що не відповідає встановленому законом.
За таких обставин заявники мають доплатити судовий збір в частині оскарження ними задоволеної судом вимоги майнового характеру у розмірі 3 163,70 грн 
(5 870,30-2 706,60), про що надати відповідний документ. 
Оскільки касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 ЦПК України, вона відповідно до вимог частини другої статті 393 ЦПК України залишається без руху.
Керуючись статтями 185, 392, 393 ЦПК України, Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 11 жовтня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 19 травня 2021 року залишити без руху. 
Надати заявникам десять днів з дня вручення цієї ухвали для усунення зазначених недоліків.
У разі невиконання у встановлений судом строк вимог цієї ухвали скарга вважатиметься неподаною і буде повернута заявникам.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Суддя                                                                                                                      С. О. Карпенко