ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/1431/20  Номер провадження 22-ц/814/954/21	Головуючий у 1-й інстанції Шелудяков Л. В.  Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2021 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,
суддів Одринської Т.В., Панченка О.О.,
при секретарі Філоненко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 01 лютого 2021 року (повний текст рішення складено 05 лютого 2021 року) у справі за позовом Першого заступника керівника Полтавської місцевої прокуратури в інтересах держави до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу, припинення права приватної власності, повернення земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовної заяви
У червні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління (далі - ГУ) Держгеокадастру у Полтавській області, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу, припинення права приватної власності, повернення земельної ділянки. 
Просив суд визнати незаконним та скасувати наказ ГУ Держгеокадастру в Полтавській області від 10 серпня 2017 року №7925-СГ «Про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,12 га для індивідуального садівництва»; припинити право приватної власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером 5324081900:00:001:0067 площею 0,12 га для ведення індивідуального садівництва, що розташована на території Ковалівської сільської ради Полтавського району за межами населеного пункту, відомості про державну реєстрацію якої внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 29 серпня 2017 року за №22103311 та зобов`язати ОСОБА_1 повернути земельну ділянку з кадастровим номером 5324081900:00:001:0067 площею 0,12 га для ведення індивідуального садівництва, що розташована на території Ковалівської сільської ради Полтавського району за межами населеного пункту, у власність Держави в особі ГУ Держгеокадастру в Полтавській області. 
В обґрунтування позову зазначено, що надання ОСОБА_1 у приватну власність земельної ділянки для індивідуального садівництва, яка знаходиться у заплаві річки Коломак, суперечить нормам законодавства, адже спірна земельна ділянка є землями водного фонду України, що в свою чергу унеможливлює передання даних земель у приватну власність.
Також позивачем зазначено, що відповідачі не мали перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірних земельних ділянок, проявивши розумну обачність, могли і повинні були знати про те, що ділянка перебуває у межах заплави річки ОСОБА_2 , а тому вибула з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить їх, відповідачів, добросовісність під час набуття земельної ділянки у власність під обґрунтований сумнів.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 01 лютого 2021 року позовні вимоги Першого заступника керівника Полтавської місцевої прокуратури в інтересах держави до ГУ Держгеокадастру у Полтавській області, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу, припинення права приватної власності, повернення земельної ділянки задоволено.
Визнано незаконним та скасовано наказ ГУ Держгеокадастру в Полтавській області від 10 серпня 2017 року №7925-СГ «Про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,12 га для індивідуального садівництва».
Припинено право приватної власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером 5324081900:00:001:0067 площею 0,12 га для ведення індивідуального садівництва, що розташована на території Ковалівської сільської ради Полтавського району за межами населеного пункту, відомості про державну реєстрацію якої внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 29 серпня 2017 року за №22103311.
Зобов`язано ОСОБА_1 повернути земельну ділянку з кадастровим номером 5324081900:00:001:0067 площею 0,12 га для ведення індивідуального садівництва, що розташована на території Ковалівської сільської ради Полтавського району за межами населеного пункту, у власність Держави в особі ГУ Держгеокадастру в Полтавській області.
Стягнуто з відповідачів ОСОБА_1 та ГУ Держгеокадастру в Полтавській області на користь прокуратури Полтавської області понесені витрати на сплату судового збору в розмірі 6306,00 грн, тобто по 3153,00 грн з кожного.
Узагальнені вимоги апеляційної скарги
З рішенням суду першої інстанції не погодився ОСОБА_1 та оскаржив його в апеляційному порядку. Посилаючись на винесення рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, скаржник просив скасувати рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 01 лютого 2021 року повністю та ухвалити нове рішення, яким залишити без задоволення позовні вимоги позивача.
Позиція учасників справи
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Відповідач акцентує увагу, що у висновку експерта за результатами проведення комплексної земельно-технічної та з питань землеустрою експертизи зазначено, що земельна ділянка, яка належить ОСОБА_1 розташована поза межами нормативних розмірів прибережної захисної смуги річки Коломак, визначених статтею 60 Земельного кодексу (далі - ЗК) України та статті 88 Водного кодексу (далі - ВК) України, тобто поза межами земель водного фонду України. Також скаржником зазначено, що при формуванні кінцевих висновків експерти послались на викривлені вихідні дані, що були надані прокурором. 
Також при проведенні комплексної експертизи експертами не запитувалась будь-яка містобудівна документація.
Згідно останніх спостережень та досліджень річки Коломак, які закріплені у екологічному паспорті Полтавської області, затвердженого головою Полтавської ОДА 30 червня 2020 року, річка Коломак відноситься до малих річок, прибережна захисна смуга якої становить 25 метрів. Щодо заплавів дослідження не проводилось, документація відсутня.
Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу
Керівник Полтавської окружної прокуратури Полтавської області у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню. 
Просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 01 лютого 2021 року залишити без змін.
Щодо явки та позиції сторін в суді апеляційної інстанції
ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи у порядку частини п`ятої статті 130 та частини першої статті 131 ЦПК України, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень. 
Представник ОСОБА_1 – адвокат Пархоменко А.О. у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити, давши пояснення по суті поданої апеляційної скарги. 
Представник ОСОБА_1 – адвокат Кумечко М.С., яка вступила у справу після адвоката Пархоменка А.О. в судове засідання не з`явилася вдруге, будучи повідомленою у порядку встановленому законом про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, надавши суду клопотання про відкладення розгляду справи. 
Прокурор у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, вважає її безпідставною пославшись на доводи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу. 
Представник ГУ Держгеокадастру у Полтавській області вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню. 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 – адвоката Пархоменка А.О., прокурора та представника ГУ Держгеокадастру у Полтавській області, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.
Щодо клопотання про відкладення розгляду справи
До апеляційного суду 29 липня 2021 року на електронну пошту суду надійшло клопотання представника ОСОБА_1 – адвоката Кумечко М.С. про відкладення розгляду справи у зв`язку з її перебуванням з 28 липня 2021 року по 04 серпня 2021 року у відпустці. 
Вказане клопотання колегія суддів вважає безпідставним виходячи із таких міркувань. 
Згідно частин першої, другої статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Частина перша статті 58 ЦПК України передбачає, що сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
Згідно частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
У заяві про відкладення розгляду справи представник ОСОБА_1 - адвокат Кумечко М.С., як на поважну причину вказує перебування у відпустці з 28 липня 2021 року по 04 серпня 2021 року.
З матеріалів справи вбачається, що справа уже відкладалася за клопотанням адвоката Кумечко М.С.
Зокрема, розгляд справи призначений на 27 квітня 2021 року було відкладено за клопотанням адвоката Кумечко М.С. у зв`язку із необхідністю ознайомитися із матеріалами справи. 
При цьому, адвокатом були вказані дати, коли вона не зможе брати участь у судових засіданнях, але період з 28 липня 2021 року по 04 серпня 2021 року зазначений не був. 
Відтак, дата наступного судового засідання, після відкладення розгляду справи, фактично була узгоджена із адвокатом Кумечко М.С. 
Крім того, із рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення вбачається, що судову повістку про виклик у судове засідання на 29 липня 2021 року адвокат Кумечко М.С. отримала 14 червня 2021 року, однак клопотання про відкладення розгляду справи направила до суду лише 29 липня 2021 року. 
Відповідно до статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Згідно частини першої статті 371 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції - протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
Відтак, при вирішенні питання щодо відкладення розгляду справи слід враховувати не тільки інтереси відповідача, а й інтереси інших осіб, права яких порушуються у зв`язку із тривалим розглядом справи та частим відкладенням справи.
Також слід звернути увагу, що матеріали справи містять достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, відповідач висловив свою позицію в апеляційній скарзі, а представник ОСОБА_1 – адвокат Пархоменко А.О. дав пояснення щодо поданої апеляційної скарги на попередніх судових засіданнях. 
Враховуючи все вищезазначене, клопотання представника ОСОБА_1 – адвоката Кумечко М.С. про відкладення розгляду справи не підлягає задоволенню.
Щодо поданих доказів до апеляційного суду
07 червня 2021 року до апеляційного суду через канцелярію суду, представником ОСОБА_1 – адвокатом Кумечко М.С. подано клопотання про долучення доказів: відповідь на адвокатський запит Державного агентства водних ресурсів України № 1999/3/6/11-12; відповідь на адвокатський запит Державного агентства водних ресурсів України № 4378/9/11-20; викопіювання місця розташування земельної ділянки ОСОБА_1 на водній кадастровій карті; копія адвокатського запиту до Полтавського обласного центру з гідрометеорології та відповідь на нього № 9916-0105-424/9916-01.
Вирішуючи питання про долучення вищевказаних доказів, колегія суддів виходить із наступного. 
Принцип змагальності є складовою частиною поняття справедливого розгляду справи, сформованого в статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці вказував, що за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства ? суду та сторін (позивача та відповідача) принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, ? із принципом незалежності суду. 
Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає (постанова Верховного Суду від 13 лютого 2019 року справа № 369/13976/15?ц; постанова Верховного Суду від 27 березня 2019 року справа № 1806/2?1093/2011).
Процесуальні засоби, спрямовані на забезпечення змагальності передбачають, зокрема, регламентацію подання доказів. 
Згідно приписів частини третьої статті 83 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
Як передбачено частиною четвертою вищевказаної статті, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
При цьому, частина восьма статті 83 ЦПК України передбачає наслідки неподання доказів у визначені законом строки, а саме, згідно з названою нормою права, докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Матеріали справи та заявлене клопотання про долучення доказів не містять даних, які б вказували про наявність поважних причин неподання відповідачем чи його представником доказів у строки, визначені ЦПК України. 
Відтак, у колегії суддів відсутні підстави для задоволення клопотання про залучення вищевказаних доказів. 
Встановлені обставини справи
Судом першої інстанції встановлено та не заперечується сторонами, що 10 серпня 2017 року ГУ Держгеокадастру в Полтавській області прийнято наказ №7925-СГ «Про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,12 га для індивідуального садівництва».
Згідно інформації №203733261 від 11 березня 2020 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 29 серпня 2017 року внесено запис №22103311 про реєстрацію об`єкта нерухомого майна №1339369453240, а саме земельної ділянки з кадастровим номером 5324081900:00:001:0067 площею 0,12 га для індивідуального садівництва, що розташована на території Ковалівської сільської ради Полтавського району за межами населеного пункту.
За результатами проведення досудового розслідування кримінального провадження №42017171010000088 внесеного 18 травня 2017 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 364 КК України установлено, що на території Ковалівської сільської ради Полтавського району за межами населеного пункту у приватну власність передані земельні ділянки з цільовим призначенням для ведення індивідуального садівництва.
В ході досудового розслідування витребувано інформацію з питань законності надання земельних ділянок у приватну власність у Полтавського обласного управління водних ресурсів (№01-2/583 від 13 травня 2017 року; №01-2/1084 від 29 вересня 2017 року) та Полтавського регіонального управління водних ресурсів №06-28/323 від 11 квітня 2017 року, згідно якої проекти землеустрою по вказаним земельним ділянкам на розгляд та погодження, як це передбачено розділом 3 статті 186-1 ЗК України, до Полтавського обласного управління водних ресурсів чи інших органів водного господарства, не подавалися.
Полтавське обласне управління водних ресурсів зазначає, що усі земельні ділянки розміщені за межами території мікрорайону селища Лісок міста Полтави, знаходяться в заплаві та водоохоронній зоні річки Коломак, а деякі з цих ділянок можливо повністю або частково розташовані в межах прибережної захисної смуги розчищеної ділянки річки Коломак.
У 2003 році відділом комплексного проектування Полтавського обласного виробничого управління водного господарства «Полтававодгосп» розроблено робочий проект «Визначення зон можливого затоплення водами річки Коломак в межах міста Полтава та Полтавського району», яким визначено, що територія в районі селища Лісок міста Полтави, на якій розташовані земельні ділянки можуть бути затоплені або підтоплені повеневими водами річки Коломак 1, 5, 10, 25 і 50 процентної забезпеченості по водності. 
Тобто, земельні ділянки знаходяться в зоні ризику – територія, на якій господарська діяльність пов`язана з можливою небезпекою затоплення та спричинення ним негативних явищ.
12 вересня 2017 року до Ковалівської сільської ради направлено запит щодо надання інформації у межах якої адміністративно-територіальної одиниці перебувають вказані земельні ділянки, їх цільове призначення, початкові картографічні дані вказаного масиву, чи знаходяться земельні ділянки на території де архівними картами передбачено розміщення лук, чи перебувають вказані земельні ділянки у межах водоохоронних зон, чи знаходяться дані земельні ділянки у заплаві річки Коломак.
З відповіді Ковалівської сільської ради №868 від 21 вересня 2017 року вбачається, що згідно матеріалів «Перерозподіл земель між землеволодільцями та землекористувачами на території Ковалівської сільської ради народних депутатів Полтавського району Полтавської області (радгосп-технікум імені Макаренка)» від 1992 року (картографічних матеріалів) зазначені земельні ділянки відносяться до заболочених сіножатей та знаходяться місцями болота (землі водного фонду).
Відповідно до документації, підготовленої Регіональним офісом водних ресурсів у Полтавській області «Нанесення на геодезичні матеріали зон затоплення заплави р. Коломак по матеріалам «Визначення зон можливого затоплення в межах міста Полтава та Полтавського району Полтавської області», земельна ділянка з кадастровим номером 5324081900:00:001:0067 знаходиться між розрахунковими створами АДРЕСА_1 і №8 в правобережній заплаві річки Коломак. Методом інтерполяції між цими створами нанесені зони затоплення різних забезпеченостей. По результатам виконаних робіт встановлено, що затоплення вказаної земельної ділянки спостерігається при рівні 1, 5, 10, 25 та 50% забезпеченості.
Рівні води певної забезпеченості визначені РОВР у відповідності до пункту 4.27 «СНиП 2.01.14-83» від 01 липня 1984 року в залежності від гідравлічних та морфологічних властивостей русла річки. 
Наведені факти свідчать, що спірна земельна ділянка топиться в середньому раз в 2-4 роки (50% та 25% забезпеченості відповідно).
14 грудня 2018 року призначено судову земельно-технічну експертизу та експертизу з питань землеустрою, за результатами проведення яких 04 вересня 2019 року складено висновок №29639/18-41/241038?24272/19-41, яким підтверджено розташування земельної ділянки з кадастровим номером 5324081900:00:001:0067 в заплаві річки Коломак. Також експертизами встановлено, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером 5324081900:00:001:0067 не відповідає за змістом вимогам земельного законодавства та іншим нормативним документам з питань землеустрою та землекористування, чинних на дату державної реєстрації земельної ділянки.
Крім того статтею 117 ВК Української РСР передбачено, що усі води (водні об`єкти) підлягають охороні від забруднення, засмічення і вичерпання, які можуть заподіяти шкоду здоров`ю населення, а також призвести до зменшення рибних запасів, погіршення умов водопостачання та інших несприятливих явищ внаслідок зміни фізичних, хімічних, біологічних властивостей вод, зниження їх здатності до природного очищення, порушення гідрологічного і гідрогеологічного режиму вод. 
З цією метою відповідно до законодавства Союзу РСР і Української РСР можуть встановлюватися водоохоронні зони (смуги).
На підставі положень постанови Ради Міністрів УРСР від 6 вересня 1977 року № 462 «Про затвердження Положення про водоохоронні зони малих річок і водойм Української РСР» (ЗП УРСР, 1977 р., №9, ст. 89) виготовлено документацію «Техническая документация по установлению водоохранных зон и прибрежных полос малых рек и водоемов Полтавского района, Полтавской области» 1981 року.
У вказаній документації, в т.ч. в «Книга 2. Графические материалы» міститься план землекористування колгоспу «імені Макаренка».
Вивченням вказаного плану встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 5324081900:00:001:0067 знаходиться в водоохоронній зоні річки Коломак.
Документація «Техническая документация по установлению водоохранных зон и прибрежных полос малых рек и водоемов Полтавского района, Полтавской области» 1981 року затверджена рішенням Полтавської районної ради народних депутатів №338 від 31 липня 1981 року «Про затвердження технічної документації становлення водоохоронних зон та прибережних смуг малих річок і водойм».
У пункті 3 вказаного рішення зазначено, що виконкоми сільських рад народних депутатів доводять до відому населення і всіх зацікавлених організацій свої рішення про межі водоохоронних зон та прибережних смуг, а також про водоохоронний режим, який діє на території цих зон і смуг.
Згідно зі статтею 87 ВК України (чинної на момент передачі земельної ділянки) для створення сприятливого режиму водних об`єктів, попередження їх забруднення, засмічення і вичерпання, знищення навколоводних рослин і тварин, а також зменшення коливань стоку вздовж річок, морів та навколо озер, водосховищ і інших водойм встановлюються водоохоронні зони.
Зовнішні межі водоохоронних зон визначаються за спеціально розробленими проектами.
Порядок визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Виконавчі комітети сільських, селищних, міських рад зобов`язані доводити до відома населення, всіх заінтересованих організацій рішення щодо меж водоохоронних зон і прибережних захисних смуг, а також водоохоронного режиму, який діє на цих територіях.
Частиною другою статті 59 ЗК України передбачено, що для створення сприятливого режиму водних об`єктів уздовж морів, навколо озер, водосховищ та інших водойм встановлюються водоохоронні зони, розміри яких визначаються за проектами землеустрою.
Згідно з пунктом 5 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1996 року №486, розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно-технічної документації. Проекти цих зон розробляються на замовлення фізичних та юридичних осіб, узгоджуються з власниками землі, землекористувачами, Мінекоенерго, Держводагентством та територіальними органами Держгеокадастру, а на території Автономної Республіки Крим - з органами виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань екології та природних ресурсів, водного господарства та земельних ресурсів і затверджуються відповідними місцевими органами виконавчої влади або виконавчими комітетами рад.
Відтак, колегія суддів погоджується із висновку суду першої інстанції, що відповідно до вимог законодавства, чинних на момент розробки «Техническая документация по установлению водоохранных зон и прибрежных полос малых рек и водоемов Полтавского района, Полтавской области» 1981 року є документом, який підтверджує наявність встановленої водоохоронної зони річки Коломак.
Вказана документація затверджена рішенням Полтавської районної ради народних депутатів №338 від 31 липня 1981 року «Про затвердження технічної документації становлення водоохоронних зон та прибережних смуг малих річок і водойм» (у відповідності до вимог чинного на момент прийняття рішення законодавства) доведена до відому населення і всіх зацікавлених організацій, є чинною і ніким не оскаржена.
Норми права, що регулюють спірні правовідносини 
Відповідно до частин першої-другої статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в  межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону.
Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (частина перша статті 14 Конституції України).
Згідно статті 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються, зокрема, на землі рекреаційного призначення, землі водного фонду. 
При застосуванні норм права, суд першої інстанції обґрунтовано керувався положеннями ВК та ЗК України. 
Так, суд правильно зазначив, що відповідно до статті 1 ВК України заплавні землі – це прибережна територія, що може бути затоплена чи підтоплена під час повені (паводка).
Згідно пунктів 5, 8 частини першої статті 80 ВК України з метою охорони водності малих річок забороняється розорювати заплавні землі та застосовувати на них засоби хімізації та надавати земельні ділянки у заплавах річок під будь-яке будівництво (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних споруд), а також для садівництва та городництва.
Частина друга статті 80 ВК України встановлює те, що водокористувачі та землекористувачі, землі яких знаходяться в басейні річок, забезпечують здійснення комплексних заходів щодо збереження водності річок та охорони їх від забруднення і засмічення.
Заплавні землі – є землями на яких встановлено особливий режим та на які поширюється окремий порядок використання.
Відповідно до частин другої, третьої статті 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.
Згідно зі статтями 19,20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі сільськогосподарського призначення, землі рекреаційного призначення, землі водного фонду. Віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.
Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання відповідно до статті 21 ЗК України недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо.
Статтею 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Позиція апеляційного суду 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що за змістом зазначених норм права (у редакціях, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин) земельна ділянка у заплаві річки ОСОБА_2 не могла передаватись у власність громадянину для індивідуального садівництва, оскільки є землями на яких діє обмежений режим використання.
Надання ОСОБА_1  у приватну власність земельної ділянки для індивідуального садівництва, яка знаходиться у заплаві річки Коломак, суперечить нормам статті 80 ВК України.
Також, правильним є висновок суду першої інстарнції, що наказ ГУ Держгеокадастру в Полтавській області №7925-СГ від 10 серпня 2017 року «Про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,12 га для індивідуального садівництва» суперечать вимогам Закону, тому є підстави для визнання його незаконним та скасуванню і поверненню земельної ділянки державі. 
Щодо наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді
При вирішенні питання щодо наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що за змістом статті 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. 
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзаци перший і другий частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» у редакції, чинній на час звернення до суду).
У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві, і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац 2 частини п`ятої статті 56 ЦПК України).
При цьому, суд першої інстанції правильно звернув увагу, що у рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).
Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.
З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Відтак «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 08 лютого 2019 року по справі № 915/20/18 та від 02 жовтня 2019 року по справі №4/166«Б»).
Окрім того, суспільний інтерес полягає у припиненні порушення, яке виявилося у передачі у приватну власність земельної ділянки водного фонду та запобіганню таким порушенням у майбутньому.
Згідно із пунктом «є-1» частини першої статті 15-1 ЗК України, до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.
Відповідно до статті 5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» здійснення державного контролю за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності покладено на центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі.
Постановою Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2014 року №442 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» функції контролю за додержанням земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій та форм власності, родючості ґрунтів передано до Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру. 
У силу частини четвертої статті 122 ЗК України, органом, уповноваженим державою здійснювати функції щодо розпорядження земельними ділянками державної власності сільськогосподарського призначення на території області на даний час є ГУ Держгеокадастру у Полтавській області.
Суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що у спірних правовідносинах вимоги статей 116, 118, 121 ЗК України при передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_1 порушені саме ГУ Держгеокадастру у Полтавській області, яке реалізовувало повноваження розпорядника землі. 
Тому захист інтересів держави в суді, який полягає у скасуванні оспорюваного наказу та повернення земельної ділянки, не узгоджується з інтересами зазначеного органу.
Отже, саме ГУ Держгеокадастру у Полтавській області є відповідачем за основною вимогою про визнання недійсним наказу №7925-СГ від 10 серпня 2017 року, у зв`язку з чим не може бути позивачем, оскільки чинним законодавством не допускається збіг в одній особі позивача і відповідача (правова позиція Верховного Суду України, викладена в ухвалі від 02 березня 2011 року у справі № 6-58303св10).
Окрім того, ГУ Держгеокадастру у Полтавській області, його посадові особи, не вправі самостійно скасувати спірний наказ, оскільки на його підставі за відповідачем ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності, тому вказане суперечитиме вимогам частини першої статті 154 ЗК України. 
Також, Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 6.21, 6.22 постанови від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, у пунктах 4.19, 4.20 постанови від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18, у пункті 26 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц).
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу (пункт 70 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц). Тобто, суд самостійно перевіряє, чи справді відсутній орган, що мав би для захисту інтересів держави звернутися до суду з таким позовом як заявив прокурор. Процедура, передбачена абзацами третім і четвертим частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту (пункт 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц). Іншими словами, прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює.
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції правильно вказав, що прокурор є позивачем, бо ГУ Держгеокадастру у Полтавській області - один зі співвідповідачів, наказ якого оскаржується через недотримання вимог законодавства стосовно передання земельної ділянки у власність.
Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що прокурором встановлювались повноваження Державної екологічної інспекції України щодо звернення до суду з позовними заявами про визнання незаконними та скасування наказів ГУ Держгеокадастру в Полтавській області та повернення земельних ділянок.
Відповідно до листа Державної екологічної інспекції України №1858/6/17-20 від 06 березня 2020 року остання повноважна перевіряти лише режим використання земель, відповідно до наявних документів. 
Встановлювати та перевіряти правомірність видання документів про право власності іншими органами не віднесено до компетенції Держекоінспекції, як і повноваження щодо звернення до суду з позовом про визнання та скасування наказів Держгеокадастру та його територіальних органів.
Зазначене обґрунтовує відсутність органу, уповноваженого державою здійснювати функції захисту її інтересів саме у спірних правовідносинах, тобто, є підставою для представництва інтересів держави прокурором як самостійним позивачем.
Вказана правова позиція закріплена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року по справі №698/119/18.
Суд першої інстанції також правильно звернув увагу, що прокурором направлено лист до Державного агентства водних ресурсів з проханням надати роз`яснення можливих негативних наслідків для навколишнього природного середовища у випадку затоплення земель, розміщених в заплаві річки Коломак.
Згідно відповіді, яка надійшла з вказаного відомства за №881/3/5/11-20 від 14 лютого 2020 року, затоплення під час повені чи паводка заплави річки є природним та регулярним явищем (за винятком років з низькою водністю), та може тривати від декількох днів до місяця і понад. У заплаві формується своя екосистема – відповідні ґрунти, рослинність та тваринний світ, що пристосовані до регулярних затоплень, слугують бар`єром між річкою та освоєними територіями. Знищення чи зміна цих ділянок може призвести до зменшення водності річок, а в майбутньому і їх можливого пересихання, посилення негативних наслідків повеней та паводків, погіршення якості вод.
В Україні широкомасштабне перетворення природних екосистем, надмірна господарська діяльність в басейнах річок призвела до суттєвого порушення співвідношення між стабілізуючими (луки, ліса, болота та ін.) і деструктивними підсистемами (рілля, забудовані землі, інфраструктура та ін.) на користь останніх, що обумовило значне зниження екологічної стійкості ландшафтів і розвиток ерозійних процесів. Одночасно відбулося суттєве погіршення природних умов формування водного стоку, стану гідрографічної сітки, якісних характеристик водних ресурсів, що призвело до втрати самовідновної і самоочисної здатності водних екосистем. Унаслідок цього сучасні земельно-водні проблеми з регіональних набули загальнодержавного значення, стали одним з головних чинників національної безпеки України. 
Важливо відзначити ряд особливостей земель водного фонду. 
По-перше, виконуючи свою спеціальну функцію, вони служать захисним бар`єром водних об`єктів від шкідливої дії зовнішнього середовища як природного, так і антропогенного характеру. 
По-друге, землі водного фонду призначені для збереження і раціонального використовування гідроресурсів, виправдовуючи своє місце в екосистемі. По-третє, сама природа цих земель така, що вони служать вмістищем для водотоків і водоймищ, а також зоною їх водозбору. Саме в результаті цих особливостей землі водного фонду утворюють захисний природний (ландшафтний) бар`єр для водних об`єктів. 
За вказаних обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що звернення першого заступника керівника Полтавської місцевої прокуратури до суду з позовною заявою викликано необхідністю захисту інтересів держави у сфері водних ресурсів України. 
Щодо інших доводів апеляційної скарги
Щодо незгоди відповідача із оцінкою доказів судом першої інстанції
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Із матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції дав оцінку доказам відповідно до вимог статті 89 ЦПК України.
При цьому, як уже зазначалося, суд першої інстанції правильно взяв до уваги не тільки висновок експертизи № 29639/18-41/24238?24272/19-41, яким підтверджено розташування земельної ділянки з кадастровим номером 5324081900:00:001:0067 в заплаві річки Коломак, а й інші докази по справі у їх сукупності. 
Щодо стягнення судових витрат із відповідача 
Відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.
Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення та членів їх сімей, встановлені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
У статті 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено, що особи, на яких поширюється дія цього нормативного акту, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань.
Вирішуючи питання про стягнення судового збору з особи, яка має статус учасника бойових дій, для правильного застосування норм пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» суд має враховувати предмет та підстави позову, перевіряти чи стосується така справа захисту прав цих осіб з урахуванням положень статей 12, 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Вказана правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 9901/311/19 (провадження № 11-795заі19), від 12 лютого 2020 року у справі № 545/1149/17 (провадження № 14-730цс19).
Проте, з матеріалів справи вбачається, що даний цивільний позов було подано Першим заступником керівника Полтавської місцевої прокуратури не з метою захисту порушених прав ОСОБА_1 , а в інтересах держави.
Відтак, зазначена справа не пов`язана із захистом порушених прав скаржника саме як учасника бойових дій, а позов пред`явлений прокурором в інтересах держави, тому суд першої інстанції правильно розподілив судові витрати, стягнувши із ОСОБА_1 понесені прокурором судові витрати по сплаті судового збору.
Щодо безпідставного позбавлення прав власності та належного способу захисту
При вирішенні спору суд першої інстанції звернув увагу, що предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування.
Перший протокол ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) ЄСПЛ, яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV  «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.
Суд також обґрунтовано послався в рішенні на те, що відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.
Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.
Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.
У справах «Рисовський проти України» (рішення від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» (рішення від 16 лютого 2017 року, заява № 43768/07), пов`язаних із земельними правовідносинами, ЄСПЛ, встановивши порушення статті 1 Першого протоколу, зазначив про право добросовісного власника на відповідну компенсацію чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на землю.
Водночас висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а із урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей суд рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника. Це пов`язано з тим, що певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування статті 1 Першого протоколу, можуть бути пов`язані із протиправною поведінкою самого набувача майна.
Враховуючи викладене, правильним є висновок суду першої інстанції, що в даному випадку, з огляду на характер спірних правовідносин, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності ОСОБА_1 критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.
Колегія суддів також погоджується із висновком суду першої інстанції, що витребування спірної земельної ділянки із володіння відповідача відповідає критерію законності: воно здійснюється на підставі норми статті 388 ЦК України в зв`язку з порушенням органом державної влади низки вимог ВК України та ЗК України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності.
При цьому, суд правильно вказав, що відповідачі не мали перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірних земельних ділянок, проявивши розумну обачність, могли і повинні були знати про те, що ділянка перебуває у межах заплави річки Коломак, а тому вибула з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить їх, відповідачів, добросовісність під час набуття земельної ділянки у власність під обґрунтований сумнів.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Як вбачається з частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який повно встановивши фактичні обставини справи, правильно застосував норми процесуального права та постановив рішення, яке відповідає закону, - підстави для задоволення даної апеляційної скарги відсутні. 
Отже, враховуючи вищевказане, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін.
Щодо судових витрат
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Зважаючи на те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 01 лютого 2021 року – залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 серпня 2021 року.

Головуючий                                                                В.П. Пікуль 

Судді                                                                        Т.В. Одринська

                                                                       О.О. Панченко