ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/11473/19                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Качур І.А.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  15 вересня 2021 року                                                                                           м. Київ

          Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
          головуючий суддя                    Грибан І.О.,
          судді:                                        Беспалов О.О.,
                                                  Єгорова Н.М., 
          за участі:
          секретар с/з                              Піскунова О.Ю.,
          позивач                                ОСОБА_1 

          розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Червонослобідської сільської ради Черкаського району Черкаської області на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 листопада 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Червонослобідської сільської ради Черкаського району Черкаської області про стягнення коштів, -
У С Т А Н О В И В:

           ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Червонослобідської сільської ради Черкаського району Черкаської області у якому просив стягнути з Червонослобідської сільської ради на свою користь:
          - заборгованість по заробітній платі за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення;
          - грошову компенсацію за всі невикористані ним дні щорічної відпустки;
          - індексацію у зв`язку з інфляцією за період з 17.07.2015 року по час прийняття рішення на всю суму, що буде визначена судом для стягнення з відповідача на користь позивача;
          - вийти за межі позовних вимогу разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів позивача;
          - стягнути з відповідача судові витрати.          Позовні вимоги обґрунтовані тим, що під час знаходження позивача у трудових відносинах з відповідачем останнім нарахована, але не виплачена заробітна плата. У день звільнення позивача відповідач письмово не повідомив позивача про нараховані суми належні при звільненні, не нарахував компенсацію за дні невикористаної відпустки та не здійснив виплату належних сум, чим порушив ст. 116 КЗпП України. Відтак, на думку позивача, з відповідача підлягає стягнення середнього заробітку за час затримки в розрахунку. 
          Крім того, вважав, що заробітна плата виплачувалася без індексації
          Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 листопада 2020 року адміністративний позов задоволено частково.
          Стягнуто з Червонослобідської сільської ради на користь позивача заборгованість по заробітній платі за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення.
           Стягнуто з Червонослобідської сільської ради на користь позивача грошову компенсацію за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.
          В іншій частині позовних вимог відмовлено.
          Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Червонослобідська сільська рада Черкаського району Черкаської області оскаржила його, подавши апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 листопада 2020 року та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити в задоволенні позовних вимог.
          Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що у відповідача ніколи не було невиконаних зобов`язань перед позивачем в частині виплати заробітної плати та компенсації за невикористані дні відпустки, а тому рішення суду першої інстанції є безпідставним та нормативно необґрунтованим.
          Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Червонослобідської сільської ради Черкаського району Черкаської області на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 листопада 2020 року та на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.
          Від позивача 23 квітня 2021 року на апеляційну скаргу надійшов відзив. У відзиві на апеляційну скаргу позивач наголошує, що рішення місцевого суду є законним та обґрунтованим.
          Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 травня 2021 року витребувано у ОСОБА_1 наступні документи, а саме:
          - копію призову ОСОБА_1 на військову службу у зв`язку з мобілізацією та копію контракту про продовження військової служби.
          Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 травня 2021 року витребувано у Червонослобідської сільської ради Черкаського району Черкаської області наступні документи, а саме:
          - довідку про розмір та складові середнього заробітку, що виплачувався ОСОБА_1 під час проходження військової служби на період мобілізації та довідку про дату та розмір при проведенні остаточного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 .
          Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 серпня 2021 року призначено апеляційну скаргу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 08 вересня 2021 року.
          Позивач у судовому засіданні повністю заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.
          У судове засідання відповідач не з`явився та явку уповноваженого представника до суду не забезпечив. Про дату, час та місце апеляційного розгляду справи був повідомлений належним чином.
          Керуючись приписами ч. 2 ст. 313 КАС України, суд протокольною ухвалою вирішив здійснити апеляційний розгляд справи за даною явкою.
          Розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
          З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено, що з 17.07.2012 року по 14.06.2019 року ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з Червонослобідською сільською радою на посаді спеціаліста II – категорії юрисконсульта Червонослобідської сільської ради (розпорядження сільського голови Червонослобідської сільської ради від 16.07.2012 року №308).
          Відповідно до розпорядження сільського голови Червонослобідської сільської ради від 10.06.2019 року №107-ОС ОСОБА_1 звільнено з посади спеціаліста II – категорії юрисконсульта Червонослобідської сільської ради з 14.06.2019 року на підставі п. 1 ст.40 КЗпП України; головному бухгалтеру Червонослобідської сільської ради доручено негайно провести остаточний розрахунок із ОСОБА_1 відповідно до вимог чинного законодавства.
          У зв`язку з не проведенням повного розрахунку при звільненні та вважаючи, що з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки в розрахунку, позивач звернувся з даним позовом до суду.
          Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач при звільненні позивача, не здійснив своєчасно повний розрахунок, не виплатив компенсацію за невикористану відпустку при звільненні, що призвело до втрати частини доходу позивача, а тому наявні підстави для застосування наслідків, визначених шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені по день ухвалення судового рішення.

          Переглядаючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів зазначає про таке.
          Відповідно до частини другої  статті 19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
          Спірні правовідносини, що склались між учасниками справи, регулюються  Конституцією України  та  Кодексом законів про працю України  (надалі -  КЗпП України).
          Статтею 43 Конституції України  встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
          Відповідно до  статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у  статті 116 цього Кодексу.
          За приписами  статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
          Частиною першою  статті 117 КЗпП України  визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у  статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
          З аналізу зазначених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування частини першої  статті 117 КЗпП України  є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
          При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
          Згідно з частиною другою  статті 117 КЗпП України  при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
          Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
          З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
          Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до  статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру.
          За змістом частини першої  статті 117 КЗпП України  обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
          Частина перша  статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
          Частина друга  статті 117 КЗпП України  стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
          Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій  статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності  роботодавця протягом усього періоду прострочення.
          Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими  Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене  статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
          Колегія суддів враховує, що Верховний суд України у постанові від 15.09.2015 по справі № 21-1765а15, усуваючи розбіжності у застосуванні касаційними судами вищезазначених норм матеріального права, виклав таку правову позицію: «Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум», яка є обов`язковою для суду апеляційної інстанції при вирішенні цього спору.
          Враховуючи, що не проведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої  статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність у позивача права на отримання відшкодування за затримку виплати по заробітній платі за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення.
          Разом з цим, суд першої інстанції, встановлюючи право позивача для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, не визначив розмір такого відшкодування, пославшись на те, що позивачем не надано розрахунок середнього заробітку а сторона відповідача не надавала своїх пояснень/заперечень з даного питання.
          Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції помилковим, оскільки за змістом статті 117 КЗпП України  обов`язок щодо визначення розміру відшкодування за час затримки проведення остаточного розрахунку покладено саме на орган, який виносить рішення по суті спору, тобто в цьому випадку - на суд.
          Приписами ст. 80 КАС України  передбачено право суду за власною ініціативою витребувати докази, однак, суд першої інстанції, не скористався такою процесуальною можливістю, що в підсумку призвело до неправильного обрання способу захисту порушеного права позивача в частині визначення розміру належного йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
          Відтак суд апеляційної інстанції, не виходячи за межі повноважень, встановлених  статтею 308 КАС України, вважає за необхідне здійснити відповідний розрахунок самостійно.
          Згідно з пунктом 20  Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці "установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі  статті 117 КЗпП України  стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.
          Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою  статті 117 КЗпП України  обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені встатті 116  КЗпП України.
          Ці норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства усіх виплат у день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
          Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117  КЗпП, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
          При визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку слід враховувати розмір середнього заробітку позивача, факт наявності спору між позивачем та відповідачем щодо права отримання коштів при звільненні, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, ступінь вини відповідача та інших обставин справи.
          Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено  постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100  (далі - Порядок № 100).
          Згідно з абзацом першим пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
          Абзацом третім пункту 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
          Відповідно до абзацу першого пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
          Враховуючи вищевикладені положення, при обчисленні розміру середньоденного грошового забезпечення, слід виходити з числа відпрацьованих календарних днів за цей період.
          З матеріалів справи колегією суддів встановлено, що відповідно до розпорядження сільського голови Червонослобідської сільської ради від 10.06.2019 року №107-ОС ОСОБА_1 звільнено з посади спеціаліста II – категорії юрисконсульта Червонослобідської сільської ради з 14.06.2019 року на підставі п. 1 ст.40 КЗпП України
          Отже, двома попередніми місяцями перед звільненням є  квітень 2019 року (21 робочий день) та травень 2019 року (21 робочий день).
          Відповідно до витягу з особового рахунку по зарплаті за 2019 рік  Червонослобідської сільської ради Черкаського району Черкаської області грошове забезпечення позивача за два повністю відпрацьованих місяці перед звільненням становить 14372,56 грн, (у квітні 2019р. – 7186,28 грн., у травні 2019р. – 7186,28 грн.) Тобто, середньо денна заробітна плата позивача складає 342,20 грн 
          Як вбачається з виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 , відкритому в АТ КБ «Приватбанк» від 26.06.19 р., на його рахунок надійшли грошові кошти у розмірі 8998,82 грн.  
          Враховуючи дату звільнення позивача зі служби (14.06.2019) та дату проведення остаточного розрахунку (26.06.2019), кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 7 робочих днів.
          Відтак, враховуючи, що не проведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої  статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, колегія суддів дійшла висновку про наявність у позивача права на отримання відшкодування за затримку виплати за період з 15.06.2019р. по 25.06.2019р.
          Відтак, сума компенсації за затримку розрахунку при звільненні за період з 15.06.2019 (наступний день після звільнення) по 25.06.2019 становить 2395,33 грн. (342,20 грн. Х 7 днів).
          Що стосується нарахування інфляційних сум з 17.07.2015 року, то вказані вимоги є законодавчо необґрунтованими та безпідставними, оскільки позивачем не надано доказів того, що затримка виплати заробітної плати становила понад один місяць. 
          Отже, позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення частково, а саме – в розмірі 2395,33 грн.
          Щодо позовних вимог про виплату компенсації за невикористані дні відпустки, колегія суддів зазначає про наступне.
          З матеріалів справи вбачається, що в період роботи у відповідача позивача було мобілізовано до лав Збройних Сил України, де він проходить військову службу з 16 липня 2015, а в подальшому з 28.09.2016 по 27.09.2019 проходив військову службу за контрактом.
          Відповідно до частин другої  статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»  (в редакції Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду від 15 січня 2015 року №116-VIII (далі - Закон №116-VIII), який набрав чинності 8 лютого 2015 року) 
за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.
Відповідно до  статті 119 КЗпП України  (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватися у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.
Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України  "Про військовий обов`язок і військову службу"  і  "Про альтернативну (невійськову) службу",  "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.
За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
За працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, але не більше ніж на строк укладеного контракту, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Гарантії, визначені у частинах третій та четвертій цієї статті, зберігаються за працівниками, які під час проходження військової служби отримали поранення (інші ушкодження здоров`я) та перебувають на лікуванні у медичних закладах, а також потрапили у полон або визнані безвісно відсутніми, на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у районних (міських) військових комісаріатах після їх звільнення з військової служби у разі закінчення ними лікування в медичних закладах незалежно від строку лікування, повернення з полону, появи їх після визнання безвісно відсутніми або до дня оголошення судом їх померлими.
Механізм виплати компенсації за 2014- 2015 роки підприємствам, установам, організаціям, фермерським господарствам, сільськогосподарським виробничим кооперативам незалежно від підпорядкування і форми власності та фізичним особам - підприємцям у межах середнього заробітку працівників, призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, а також працівникам, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом (далі - працівники), за рахунок і в межах асигнувань, передбачених у державному бюджеті за програмою «Компенсація підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, за 2014- 2015 роки» урегулюваний Порядком, затвердженим  постановою Кабінету Міністрів України від 04    березня 2015 року № 105  (далі - Порядок № 105).
Пунктом 2 Порядку № 105 визначено, що головним розпорядником бюджетних коштів та відповідальним виконавцем бюджетної програми є Мінсоцполітики.
Розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня є: Міністерство соціальної політики Автономної Республіки Крим, структурні підрозділи з питань соціального захисту населення обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій (далі - структурні підрозділи соціального захисту населення); структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районних, районних у містах Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (крім міст Києва та Севастополя) рад (далі - органи соціального захисту населення).
Згідно із пунктом 4 Порядку № 105 Для виплати компенсації підприємство, установа або організація подає щомісяця до 15 числа органу соціального захисту населення звіт про фактичні витрати на виплату середнього заробітку працівникам згідно з додатком 1, погоджений районним (міським) військовим комісаріатом, який здійснював призов працівника на військову службу, частині підтвердження призову та проходження військової служби, для подання до 19 числа їх копій, а також зведених звітів про фактичні витрати на виплату середнього заробітку працівникам згідно з додатком 2 структурним підрозділам соціального захисту населення.
Структурні підрозділи соціального захисту населення щомісяця до 23 числа подають відомості про загальний обсяг фактичних витрат на виплату середнього заробітку працівникам згідно з додатком 3 Мінсоцполітики для спрямування їм бюджетних коштів, що спрямовуються органам соціального захисту населення для перерахування підприємствам, установам, організаціям.
Зміст наведених норм права дає підстави вважати, що за громадянами України, які починаючи з 18 березня 2014 року, були призвані на військову службу на підставі Указу № 303, зберігається середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, у яких вони працювали на час призову, суми виплати якого компенсується роботодавцю із бюджету відповідно до вимог Порядку № 105 у межах наявних ресурсів на зазначені цілі.
Отже, діючим законодавством позивачу на час призову на період мобілізації гарантовано право лише на збереження місця роботи та середнього заробітку. Збереження таких гарантій як надання щорічної відпуски на час проходження військової служби у період мобілізації не передбачено. 
          Позовні вимоги в цій частині безпідставні та до задоволення не підлягають. 
          Щодо відшкодування витрат на правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 132 КАС судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
          Згідно з частиною третьою статті 132 цього Кодексу до витрат, пов`язаних із розглядом справи належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
          Отже, витрати на професійну правничу допомогу входять до складу судових витрат.
          Відповідно до вимог ч.7 ст.139 КАС розмір виплат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків, тощо).
          Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів сторона зробила про це відповідну заяву.
Відповідно до статті 134 КАС витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
          За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (частина друга статті 134 КАС).
          Склад та обсяг судових витрат визначено у частині третій статті 134 КАС, згідно з якою для цілей розподілу судових витрат:
           1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
           2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина третя статті 134 КАС).
          Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина четверта статті 134 КАС).
          Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина п`ята статті 134 КАС).
          У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 134 КАС).
          Колегія суддів наголошує, що суд, розглядаючи заяву про розподіл судових витрат, та вирішуючи її по суті, має детально визначити чи підтверджуються вони документально (реально понесені) чи заявлених розмір відповідає визначеним приписами КАС України критеріям та чи є такі витрати співмірними зі складністю справи та здійсненими стороною діями під час розгляду спору, а не автоматично стягувати увесь заявлений стороною до відшкодування розмір витрат на професійну правничу допомогу.
          Як вбачається з матеріалів справи, позивачем у визначений процесуальним законом строк відповідні докази понесених на правничу допомогу витрат надано не було. Під час апеляційного розгляду справи надано лише копії договорів про надання юридичних послуг, без зазначення обсягу фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, доказів оплати наданих послуг тощо.
          За таких обставин, судом апеляційної інстанції за поданими позивачем документами не було встановлено понесення ним витрат на правову допомогу, які підлягають відшкодуванню в порядку їх розподілу відповідно до статті 139 КАС.
          Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви позивача щодо розподілу витрат на правничу допомогу.
          Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
          Приписи п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
          За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в зобов`язальній частині та ухвалення в цій частині нового рішення.
          Керуючись ст. 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

          Апеляційну скаргу Червонослобідської сільської ради Черкаського району Черкаської області задовольнити частково.
          Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 листопада 2020 року у справі № 640/11473/19 скасувати.
          Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Червонослобідської сільської ради Черкаського району Черкаської області про стягнення коштів – задовольнити частково.
          Стягнути з Червонослобідської сільської ради Черкаського району Черкаської області на користь ОСОБА_1 середній місячний заробіток за 7 днів затримки розрахунку у розмірі - 2395, 33 грн.
          В задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовити.
          Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.
          
          Головуючий суддя                                                            І.О. Грибан

          Судді:                                                                                О.О. Беспалов

                                                                                          Н.М. Єгорова

          (повний текст постанови складено 23.09.2021р.)