ОКРЕМА ДУМКА 
судді ОСОБА_1 
справа № 135/711/21
провадження № 51-3539впс21
Не погоджуюсь з ухваленим рішенням, оскільки вважаю, що відсутні підстави для направлення кримінального провадження до суду, в межах територіальної юрисдикції якого було вчинено останнє кримінальне правопорушення. 
Відсутнє підґрунтя для твердження про те, що злочини, передбачені ч. 1 ст. 255 Кримінального кодексу України (далі – КК) та ч. 4 ст. 190 КК, в контексті приписів ч. 1 ст. 32 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК), є однаковими за тяжкістю.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 32 КПК кримінальне провадження здійснює суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено кримінальне правопорушення. 
У разі якщо було вчинено кілька кримінальних правопорушень, кримінальне провадження здійснює суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено більш тяжке правопорушення, а якщо вони були однаковими за тяжкістю, - суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено останнє за часом кримінальне правопорушення. 
Злочини, передбачені ч. 1 ст. 255 КК та ч. 4 ст. 190 КК за класифікацією кримінальних правопорушень, визначеною в ст. 12 цього Кодексу, є особливо тяжкими за ступенем тяжкості.
Водночас, в ч. 1 ст. 32 КПК, де законодавець висловив лише те, що мав висловити, не йдеться про ступінь тяжкості кримінальних правопорушень, натомість вказано на тяжкість правопорушень, як підставу до вирішення питання про територіальну підсудність.
Найбільш тяжким з тих, що ставляться у провину обвинуваченим, є злочин, передбачений ч. 1 ст. 255 КК, оскільки відносно-визначеною санкцією відповідної кримінально-правової норми передбачене основне покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 12 років з конфіскацією майна. 
Водночас, злочин, передбачений ч. 4 ст. 190 КК, є менш тяжким порівняно з передбаченим ч. 1 ст. 255 цього Кодексу, оскільки за його вчинення передбачене основне покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна. 
Вважаю, що критерієм тяжкості вчиненого злочину в контексті приписів ч. 1 ст. 32 КПК, є вид і розмір основного покарання, передбаченого в санкції статті КК (частині статті) інкримінованого злочину, наявність додаткового покарання та його виду, а також вид санкції (відносно-визначена чи альтернативна), характер та розмір заподіяної шкоди, а не виключно приписи ст. 12 КК.
Так, для прикладу, конкретні злочини, вчинені однією особою та кваліфіковані за 
ч. 4 ст. 190 КК та пунктами 1, 2, 4, 9, 12, 13 ч. 2 ст. 115 КК, є однаковим за ступенем тяжкості, натомість істотно відрізняються один від одного за їх тяжкістю, як зокрема, і передбачений ч. 1 ст. 255 КК від передбаченого ч. 4 ст. 190 КК.
Такий підхід узгоджується з тим, що застосований Верховним Судом у справах 
№ 752/19584/19 (ухвала від 17 січня 2020 року), № 761/38473/19 (ухвала від 
26 жовтня 2020 року).
Отже, враховуючи викладене вище вважаю, що відсутні підстави до направлення обвинувального акту у кримінальному провадженні № 12014230040003337 
з Ладижинського міського суду Вінницької області до Самарського районного суду 
м. Дніпропетровська.
суддя
ОСОБА_1