ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2021 року	Львів	Справа № 460/328/21 пров. № А/857/10191/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді:                                               Матковської З.М.,
суддів:                                                             Бруновської Н.В., Улицького В.З.,
при секретарі судового засідання:                     Герман О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в режимі відео конференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 16 березня 2021 року у справі №460/328/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної податкової служби України, Головного управління ДПС у Рівненській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення (головуючий суддя першої інстанції – Друзенко Н.В., час ухвалення – в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, місце ухвалення – м. Рівне, дата складання повного тексту – 16.03.2021),-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Державної податкової служби України, Головного управління ДПС у Рівненській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №0048169-5005-1716 від 17.04.2020.
Позовні вимоги ґрунтуються на тому, що податкове повідомлення-рішення №0048169-5005-1716 від 17.04.2020 по нарахуванню податкових зобов`язань за платежем «податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості» є протиправним та необґрунтованим, з огляду на що підлягає скасуванню в судовому порядку. Вважає, що відповідачем безпідставно обрана ставка податку на рівні 1,5%, позаяк рішенням Київської міської ради від 23.06.2011 №242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві» зі змінами відповідно до рішення від 18.10.2018 №1910/5974, ставка податку - 1,5% встановлена для житлових приміщень, туристичних баз та гірських притулків, будівель фінансового обслуговування, будівель закордонних представництв, адміністративно-побутових будівель промислових підприємств, будівель торгівлі, будівель транспорту та засобів зв`язку, наземних гаражів, будівель для публічних виступів, будівель сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства, будівлі лазень та пралень, в той час як позивачу на праві власності належить «нежиле приміщення, творча майстерня» в Дарницькому районі м. Києва за адресою: м.Київ, вул. Вірменська, буд.6, №548, яке знаходиться в житловому будинку з вбудованими приміщеннями та паркінгом. Покликаючись на те, що Київська міська рада на  2019 рік   не встановила ставок податку на такий вид нежитлових приміщень, якими володіє позивач, то вважає, що за правилами підпункту 12.3.5 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України (в редакції до змін 16.01.2020) підлягає застосуванню ставка, яка діяла до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, а саме  0,01%    від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв.метр бази оподаткування - за рішенням Київської міської ради від 23.06.2011 №242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві» зі змінами відповідно до рішення від 28.01.2015 №58/923. За таких обставин, позивач вважає, що розмір податку мав становити 4173,00 / 100 * 0,01 * 48,2 = 20,11 грн., а не 3017,08 грн., як визначено спірним рішенням. Також позивач припускає, що відповідач для обчислення розміру податку використав ставку 1,5% як для житлових приміщень, а і за таких обставин,  вважає розрахунок не вірним, позаяк для фізичних  осіб застосовується понижуючий коефіцієнт 0,75. Крім вказаного, позивач покликається ще й на те, що норма підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України (в редакції до змін 16.01.2020) передбачала, що рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом. Відтак, рішення Київської міської ради від 18.10.2018 року №1910/5974 «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року №242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві», яким визначено нові ставки податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, не підлягало застосуванню в 2019 році. За усього наведеного, позивач просить визнати протиправним і скасувати податкове повідомлення-рішення №0048169-5005-1716 від 17.04.2020, а також стягнути на свою користь судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 908,00 грн. та  витрат на правову допомогу в сумі 3000,00 грн. 
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 16 березня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що не погоджується із рішенням суду в частині правильності визначення Головним управлінням ДПС у Рівненській області розміру ставки податку.
Позивач вважає, що застосовувати ставку 1,5 % у Відповідача не було підстав, оскільки з аналізу Рішення Київської міської ради від 23.06.2011 року № 242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві» зі змінами відповідно до Рішення від 18.10.2018 року № 1910/5974 ставка податку 1,5 встановлена для житлових приміщень, туристичних баз та гірських притулків, будівель фінансового обслуговування, будівель закордонних представництв, будівель закордонних представництв, адміністративно-побутових будівель промислових підприємств, будівель торгівлі, будівель транспорту та засобів зв`язку, наземних гаражів, будівель для публічних виступів, будівель сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства, будівлі лазень та пралень. Приміщення Позивача до вказаних будівель, які оподатковуються за ставкою 1,5%, не належить, тому Відповідачем неправомірно застосовано ставку податку 1,5 %.
З рішення КМР вбачається, що Київська міська рада не встановила ставок податку на нежитлові приміщення-творчі майстерні, якими володіє Позивач.
Відповідно до пп. 12.3.5 ПК України (в редакції до змін 16.01.2020 року) у разі якщо сільська, селищна, міська рада або рада об`єднаних територіальних громад, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів, що є обов`язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок, а плата за землю справляється із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування плати за землю.
До внесення змін у 2018 році діяло Рішенням КМР з урахуванням Рішення Київської міської ради від 28.01.2015 № 58/923, яким в Додатку 1 до Рішення КМР було передбачено Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в м. Києві. В даному документі мінімальна ставка податку для нежитлових приміщень становила 0,01% від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування. За таких обставин розмір податку мав становити 4 173,00 / 100 * 0,01 * 48,2 = 20,11 гривень.
Приміщення Позивача належить фізичній особі і не може класифікуватися як будівля фінансового обслуговування чи промислового підприємства. Жодний документ про статус приміщення і також статус власника не дають підстав для подібних висновків.
Відповідно до таблиці №1 додатка №1 рішення Київської міської ради від 23.06.2011 року № 242/5629 в редакції від 18.10.2018 року № 1910/5974 до коду 12 «Будівлі нежитлові» включається такі будівлі: будівлі готельні, готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, інші будівлі для тимчасового проживання, туристичні бази та гірські притулки, дитячі та сімейні табори відпочинку, центри та будинки відпочинку, інші будівлі для тимчасового проживання, не класифіковані раніше.
Приміщення позивача не є готелем, притулком, туристичною базою, кемпінгом чи чимсь іншим із категорії «Будівлі нежитлові». Тому, класифікувати приміщення Позивача за сказаною категорією неможливою.
Отже, позиція Відповідача 2 є взаємосуперечливою і непереконливою. Відповідач 2 класифікує приміщення Позивача і як «Будівля офісна», і як «Будівля нежитлова», що суперечить одне одному. Непереконливими заперечення Відповідача 2 є тому, що вони жодним чином не спростовують доводи позову про те, що ставка податку по приміщенню Позивача не визначена, і оподатковувати приміщення потрібно по ставці, яка існувала до внесення змін у 2018 році згідно Рішенням Київської міської ради від 28.01.2015 № 58/923.
Також апелянт не погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що «творча майстерня» Позивача відноситься до підкласу 1251.9 «Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне» «будівель промисловості». 
Таблиця № 1 до додатка 1 до рішення Київської міської ради 23.06.2011 N 242/5629 (у редакції рішення Київської міської ради від 18.10.2018 № 1910/5974) передбачає ставку податку на нерухоме майно відповідно до Класифікації будівель та споруд.
В свою чергу Класифікація будівель та споруд здійснюється відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого Наказом Держстандарту від 17 серпня 2000 p. № 507 (далі - Класифікатор).
Відповідно до вказаного Класифікатора будівлі класифікуються за їх функціональним призначенням. Будівлі, що використовуються або запроектовані для декількох призначень (комбіноване житло, готель і контора), повинні бути ідентифіковані за однією класифікаційною ознакою відповідно до головного призначення. 
З позовною заявою подавався Сертифікат серії IY № 165162702436 ДАБІ України від 26.09.2016 року на будинок, в якому знаходиться творча майстерня Позивача. Згідно вказаного сертифікату загальна площа квартир - 32394. 7 кв. м. житлова площа квартир - 15063.4 кв. м., площа вбудованих, вбудовано-прибудованих та прибудованих приміщень - 2692,5 кв. м. в тому числі: офісні приміщення - 1289.5 кв. м, творчі майстерні 1403.0 кв. м. кількість поверхів - 25 поверхів: загальна площа підземного паркішу- 3140, / кв. м, загальна площа ТП-РП 10/0.4кВ~ 146.4 кв. м (з урахуванням кабельного поверху); загальна площа павільйону 59.5 кв. м.
Враховуючи правила визначення головного призначення будівлі за Класифікатором, і те, що загальна площа житлових квартир в Будинку значно більша за суму площ інших приміщень Будинку, Будинок, де знаходиться творча майстерня, має класифікуватися за кодом 11 «Будівлі житлові».
В той же час виду приміщення Позивача (творча майстерня) в переліку ставок немає. Отже, ставка не визначена органом місцевої влади. Тому, відповідно до норми п. 12.3.5 ПК України (в редакції до змін 16.01.2020 року) повинна застосовуватися ставка податку попереднього року - 0,01% від розміру мінімальної заробітної плати. Тоді податок на нерухоме майно має становити 4 173,00 / 100 * 0,01 * 48,2 = 20,11 гривень.
Таким чином, суд хибно класифікував творчу майстерню за кодом 1251.9 «Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне».
З урахуванням наведеного вище, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.
Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 
В судовому засіданні апеляційного розгляду справи позивач апеляційну скаргу підтримав з підстав наведених у скарзі, просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.
Відповідно до ч. 3 ст. 124 КАС України, судовий виклик або судове повідомлення учасників справи, свідків, експертів, спеціалістів, перекладачів здійснюється за наявності в особи офіційної електронної адреси - шляхом надсилання повістки на офіційну електронну адресу.
Учасники справи – відповідачі, в судове засідання не прибули, хоча були повідомлені про дату судового засідання на офіційну електронну адресу.
Частинами другою та третьою статті  129 КАС України визначено, що учасник судового процесу повинен за допомогою електронної пошти (факсу, телефону) негайно підтвердити суду про отримання тексту повістки. Текст такого підтвердження роздруковується, а телефонне підтвердження записується відповідним працівником апарату суду, приєднується секретарем судового засідання до справи і вважається належним повідомленням учасника судового процесу про дату, час і місце судового розгляду. В такому випадку повістка вважається врученою учаснику судового процесу з моменту надходження до суду підтвердження про отримання тексту повістки. 
Якщо протягом дня, наступного за днем надсилання тексту повістки, підтвердження від учасника судового процесу не надійшло, секретар судового засідання складає про це довідку, що приєднується до справи і підтверджує належне повідомлення учасника судового процесу про дату, час і місце судового розгляду. В такому випадку повістка вважається врученою з моменту складання секретарем судового засідання відповідної довідки.
Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України, неприбуття в судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду справи, не перешкоджає судовому розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №113060720 від 06.02.2018 ОСОБА_1 на праві приватної власності належить нежитлове приміщення, творча майстерня (в літ.А), загальною площею 48,2 кв.м. в АДРЕСА_1 . Вказане приміщення належить позивачу з 16.05.2017 і по даний час.
Як вбачається із Сертифіката ДАБІ України IY№165162702436, вказане нежитлове приміщення розташовується в багатоквартирному житловому будинку з вбудованими приміщеннями і паркінгом.
17.04.2020 Головне управління ДПС у Рівненській області винесло податкове повідомлення - рішення №0048169-5005-1716, згідно з яким визначило ОСОБА_1 суму податкового зобов`язання за платежем «податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості» за 2019 рік в розмірі 3017,08 грн. 
14.07.2020 ОСОБА_1 звернувся до податкового органу з письмовим запитом із проханням надати розрахунок до податкового повідомлення-рішення, долучивши інформаційну довідку. 
13.08.2020 Головне управління ДПС у Рівненській області надало позивачу відповідь і розрахунок податку за 2019 рік. Як вбачається з такого розрахунку, податковим органом застосовано ставку  податку на рівні 1,5 % від мінімальної заробітної плати  на 1 січня звітного року (62,60 грн.) до площі приміщення 48,2. 
14.08.2020 ОСОБА_1 письмово звернувся до податкового органу і просив  провести звірку даних із застосуванням понижуючого коефіцієнту при розрахунку на рівні 0,75.
Вказана заява була залишена податковим органом без задоволення. 
Суд першої інстанції в задоволенні позову відмовив з тих підстав, що податкове повідомлення-рішення №0048169-5005-1716 від 17.04.2020, згідно з яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання за платежем «податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості» за 2019 рік в розмірі 3017,08 грн., в повній мірі відповідає визначеним частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям правомірності, обґрунтованості, добросовісності та розсудливості.
Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції та вважає їх вірними, такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.
01.01.2015 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» №71-VIII від 28.12.2014, яким, зокрема, викладено в новій редакції статтю 266 Податкового кодексу України та введено новий податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Згідно із підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка ( п.п.266.2.1. п.266.2 ст. 266 ПК України).
Згідно з підпунктами 266.3.1, 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.
Ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування ( п.п. 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 ПК України). 
Відповідно до  п.п. 266.6.1 пункту 266.6 статті 266 Податкового кодексу України, базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.
Згідно з пунктом 8.3 статті 8 Податкового кодексу України до місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов`язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.
Згідно із пунктом 10.3 статті 10 Податкового кодексу України місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору.
Відповідно до пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.
Підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України (в редакції до внесення змін за Законом №466-IX від 16.01.2020, що набрали чинності з 01.07.2020) встановлено, що рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.
Відповідно до статті 3 Бюджетного кодексу України бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.
Також, відповідно до п.п 266.6.1 пункту 266.6 статті 266 Податкового кодексу України базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.
Отже, за загальним правилом, будь-які зміни в систему оподаткування, для того, щоб їх дія розпочалася з початку нового бюджетного періоду (в даному випадку з 01.01.2019) повинні бути прийняті та набрати чинності не пізніше 30.06.2018.
23.06.2011 Київська міська рада прийняла рішення №242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві», яким  установлено  нові  податки та збори в м. Києві, в тому числі податок на майно, який складається з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, транспортного податку та плати за землю.
Рішенням Київської міської ради «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року №242/5629» №58/923 від 28.01.2015 внесено зміни до рішення Київської міської ради №242/5629 від 23.06.2011 «Про встановлення місцевих податків і зборів в м. Києві», виклавши його в новій редакції, встановлено нові податки та збори в м.Києві, в тому числі податок на майно, який складається з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, транспортного податку та плати за землю, та, поміж іншого, затверджено положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (додаток 1). 
18.10.2018 Київською міською радою прийнято рішення №1910/5974 «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року №242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві», пунктом 1.1 якого внесено зміни до місцевих податків і зборів у місті Києві, в тому числі до оподаткування нерухомого майна шляхом викладення в новій редакції додатку 1 до рішення Київської міської ради від 23.06.2011 №242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві» (в редакції рішення від 28.01.2015 №58/923).
Додаток 1 до вищевказаного рішення містить таблицю №1 «Ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки»,  яка визначає ставки податку за 1 кв.метр (у відсотках до розміру мінімальної заробітної плати) окремо для юридичних і фізичних осіб  в залежності від типу (виду, класу) об`єкта нерухомості усіх місць розташування (зональності).
Згідно з пунктом 3 вищевказаного рішення воно застосовується з 01.01.2019.
Вказане рішення Київської міської ради опубліковане  в газеті «Хрещатик», 2018/11, №120 та розміщено на веб-сайті Офісу великих платників податків: http://officevp.sfs.gov.ua /rishennya-mistsevih-rad-/inshe/.
Отже, суд першої інстанції вірно встановив, що рішення Київської міської ради №1910/5974 від 18.10.2018 прийнято поза межами строку, визначеного підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України (у відповідній редакції).
В той же час, пунктом 3 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2018 році» №2245-VIII від 07.12.2017 установлено, що у 2018 році до рішень про встановлення місцевих податків і зборів, прийнятих органами місцевого самоврядування, у тому числі радами об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, після 15 липня 2017 року та у 2018 році, не застосовуються вимоги підпункту 4.1.9 пункту 4.1 та пункту 4.5 статті 4, підпункту 12.3.4 пункту 12.3, підпункту 12.4.3 пункту 12.4 та пункту 12.5 статті 12 Податкового кодексу України та Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» №1160-IV від 11.09.2003.
Тобто вказана вище норма не обмежує право вказаних вище органів місцевого самоврядування визначати дату набрання чинності чи застосування прийнятого у 2018 році рішення про встановлення місцевих податків та зборів. 
Аналогічні норми були передбачені в законодавстві і в  2016 році (Закон №№909-VІІІ від 24.12.2015) та в 2017 році (Закон №1791-VIII від 20.12.2016)
Таким чином, у 2018 році, аналогічно попереднім рокам, зупинено дію підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України, а, відповідно, відсутні обмеження для органів місцевого самоврядування щодо строків прийняття рішення про встановлення (зміну ставок) місцевих податків та зборів. І у разі прийняття органом місцевого самоврядування у 2018 році  рішення про встановлення (зміну ставок) місцевих податків і зборів на 2019 рік, таке має братись до уваги контролюючим органом при здійсненні розрахунку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2019 рік. Таким чином, Податковим кодексом України встановлений обов`язок особи сплатити податок за нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2019 рік незалежно від термінів прийняття рішення органу місцевого самоврядування про встановлення (зміну ставок) відповідного податку.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, зокрема, від 04.09.2018 по справі №820/5457/17, від 26.06.2018 по справі №824/651/17-а та від 24.04.2018 у справі  №803/1307/17.
Згідно з частиною першою статті 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» №280/97-ВР від 21.05.1997, акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.
Суд першої інстанції вірно вказав, що в межах спірних правовідносин прийняте Київською міською радою рішення №1910/5974 від 18.10.2018 є нормативно-правовим актом, приписи якого зокрема змінюють для позивача права та обов`язки, є способом реалізації владних управлінських функцій радою як суб`єктом владних повноважень у відповідності до комплексного правового регулювання в межах розсуду цього органу, з урахуванням інтересів членів територіальної громади та кожного члена цієї громади, а також згідно з приписами підпункту 266.4.2 пункту 266.4 статті 266 Податкового кодексу України. Дане рішення не скасовано в судовому або іншому порядку, внаслідок чого воно є обов`язковим, як для позивача, так і для відповідачів у справі.
Крім цього, вищезазначений нормативно-правовий акт був предметом оскарження в суді. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.07.2020 у справі №640/25101/19, що набрало законної сили 22.10.2020, визнано протиправним лише пункт 1242.1 таблиці №1 додатка 1 до рішення Київської міської ради №242/5629 від 23.06.2011 (в редакції рішення Київської міської ради №1910/5974 від 18.10.2018) в частині встановлення ставки податку для фізичних осіб на гаражі наземні. 
Позовні  вимоги ОСОБА_2 до Київської міської ради про визнання протиправним та нечинним пункту 3 рішення Київської міської ради від 18.10.2018 №1910/5974 «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року №242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві», тобто пункту рішення, яким встановлено строк його застосування з 01.01.2019, - залишені без задоволення. 
Що стосується доводів апелянта про невірне застосування ставки податку, то апеляційний суд зазначає наступне.
Ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування ( п.п. 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 Податкового кодексу України).
Відповідно до підпункту 266.7.1. пункту 266.7 цієї ж статті, обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.
Додаток 1 до рішення  Київської міської ради №1910/5974 від 18.10.2018 містить таблицю №1 «Ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки»,  яка визначає ставки податку за 1 кв.метр (у відсотках до розміру мінімальної заробітної плати) окремо для юридичних і фізичних осіб  в залежності від типу (виду, класу) об`єкта нерухомості усіх місць розташування (зональності). У примітці №1 вказано, що  класифікація будівель та споруд, код та найменування зазначені відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Держстандарту №507 від 17.08.2000. 
Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000  побудовано за ієрархічним методом класифікації з використанням послідовної системи кодування. Кожна позиція у ДК БС містить п`ятизначний цифровий код і назву відповідних класифікаційних угруповань. Загальна структура цифрового коду ДК БС відповідає такій схемі: X - розділ; XX - підрозділ; XXX - група; XXXX - клас; XXXX.X - підклас.
Позивачу на праві приватної власності належить нежитлове приміщення – «творча майстерня».
Суд першої інстанції вірно вказав, що ДК 018-2000  вміщує лише один клас будівель,  до якого відносяться майстерні – це 1251 – «Будівлі промислові». Цей клас включає: криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства та т.ін. за їх функціональним призначенням. Цей клас не включає: резервуари, силоси та склади (1252), будівлі сільськогосподарського призначення (1271) комплексні промислові споруди (електростанції, нафтопереробні заводи та т. ін.), які не мають характеристик будівель (230). 
Підкласи з 1251.1 по 1251.9 класу 1251 за ДК 018-2000  розподілені в залежності від виду промислового виробництва і таким же чином відображені в Додатку 1 до рішення  Київської міської ради №1910/5974 від 18.10.2018, де стосовно кожного  підкласу визначено ставку податку.
Також колегія суддів апеляційного суду вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що нежитлове приміщення, що має статус «творча майстерня» не можна віднести до жодного з підкласів 1251.1-1251.8 класу 1251 за ДК 018-2000, тому воно відповідно           відноситься до підкласу 1251.9 «Будівлі інших промислових виробництв,  включаючи поліграфічне»,  а для вказаного виду нерухомості ставка податку визначена на рівні 1,5%. 
Таким чином,  розрахунок позивачу податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2019 рік на рівні 3017,08 грн. є коректним і правильним, так як є добутком 1,5% від мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2019 і площі приміщення (62,60 х 48,20 = 3017,08).
Що до понижуючого коефіцієнту 0,75, то висновки суду першої інстанції про неможливість його застосування у даному випадку також є вірними, оскільки примітка №2  передбачає: «Об`єкти нерухомості, що класифікуються за цим підкласом, звільняються/можуть звільнятися повністю або частково від оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, відповідно до норм підпункту 266.2.2 пункту 266.2 та пункту 266.4 статті 266 Податкового кодексу України».
У підпункті 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України визначені об`єкти, які не є об`єктом оподаткування (що стосується будівель промисловості -  то це лише ті, які віднесені до групи «Будівлі промислові та склади» (код 125) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, що використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку). 
У підпункті 266.4 статті 266 Податкового кодексу України передбачено право органів місцевого самоврядування встановлювати пільги виходячи з їх майнового стану та рівня доходів громадян, або залежно від майна, яке є об`єктом оподаткування.
Жодних доказів тому, що позивач має відповідну пільгу не надано і судом не становлено, а відтак підстави для поширення на нього примітки №2  Додатку 1 до рішення  Київської міської ради №1910/5974 від 18.10.2018 відсутні. 
Що ж стосується понижуючого коефіцієнта 0,75, який застосовується для фізичних  осіб з 1 січня по 31 грудня 2019 року, то такий передбачений приміткою №4  Додатку 1 до рішення  Київської міської ради №1910/5974 від 18.10.2018 до ставки податку об`єктів нерухомості, що класифікуються за відповідними підкласами. В свою чергу примітою №4  позначені лише житлові будівлі підкласів 1110.1 – 1110.4, 1121.1-1121.2, 1122.1- 1122.3. 
Отже, оскільки позивачу належить об`єкт нежитлової нерухомості, підстав для поширення на нього цієї пільги немає. 
Крім цього, приміщення, на яке нараховано спірним податковим повідомленням-рішенням податок, використовується позивачем в тому числі як офісне. 
ДК 018-2000 вміщує групу 122- «Будівлі офісні» і клас  1220 - «Будівлі офісні», до якого включаються будівлі, що використовуються як  приміщення для конторських та адміністративних цілей, в тому числі, для промислових підприємств, банків,  поштових відділень, органів місцевого  управління, урядових та відомчих департаментів та т.ін. Разом з тим, цей клас не включає: офіси в будівлях, що призначені  (використовуються), головним чином, для інших цілей, тому приміщення №548, яке розташоване в багатоквартирному житловому будинку не можна віднести до класу 1220 групи 122 ДК 018-2000 з урахуванням того, що  воно має статус «творча майстерня».   
Що стосується доводів апелянта про те, що приміщення Позивача (творча майстерня) в переліку ставок немає, відповідно ставка не визначена органом місцевої влади, тому, відповідно до норми п. 12.3.5 ПК України (в редакції до змін 16.01.2020 року) повинна застосовуватися ставка податку попереднього року - 0,01% від розміру мінімальної заробітної плати та податок на нерухоме майно має становити 4 173,00 / 100 * 0,01 * 48,2 = 20,11 гривень, то апеляційний суд вважає такі безпідставними з наведених вище  підстав. 
Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Перевіривши оскаржені позивачем рішення відповідача,  апеляційний суд вважає, що такі відповідають  критеріям, визначеним ч. 2 ст. 2 КАС України, а представлені позивачем докази у своїй сукупності не дають підстави вважати що рішення відповідача є протиправними та підлягають скасуванню.
Таким чином, з урахуванням наведених вище обставин та норм чинного законодавства, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що податкове повідомлення-рішення №0048169-5005-1716 від 17.04.2020, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем «податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості» за 2019 рік в розмірі 3017,08 грн., відповідає критеріям визначеним частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України та підстав для визнання його протиправним та скасування немає,  тому позов задоволенню не підлягає. 
Інші доводи апеляційної скарги зроблених висновків не спростовують, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди з ними та трактуванні на власний розсуд.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.
Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.
Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 16 березня 2021 року у справі №460/328/21 – без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	З. М. Матковська 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	В. З. Улицький 	
Повне судове рішення складено 29.07.2021