П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  824/889/16-а 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Боднарюк О.В.   
Суддя-доповідач -  Біла Л.М.   
13 вересня 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Білої Л.М. 
суддів:  Курка О. П.  Гонтарука В. М. , 

розглянувши  в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Чернівецького окружного адміністративного суду від 17 липня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Чернівецького апеляційного суду про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
В квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Чернівецького окружного адміністративного суду з заявою про перегляд за виключними обставинами постанови Чернівецького окружного адміністративного суду  від 17 березня 2017 року у справі №824/889/16-а.
Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 17 липня 2020 року у задоволенні заяви про ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Чернівецького окружного адміністративного суду  від 17 березня 2017 року у справі №824/889/16-а відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, заявник оскаржив його в апеляційному порядку. 
Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 01 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Чернівецького окружного адміністративного суду від 17 липня 2020 року - без змін.
Постановою Верховного Суду від 10 червня 2021 року постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 01 жовтня 2021 року в цій справі скасовано, а справу №824/889/16-а направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
За результатами автоматичного розподілу у порядку статті 31 Кодексу адміністративного судочинства України суддею-доповідачем призначено Білу Л.М.
Ухвалою від 05 липня 2021 року дану справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.
В ході розгляду справи встановлені наступні обставини.
21 червня 1982 року ОСОБА_1 обраний суддею Кельменецького районного народного суду Чернівецької області.
30 травня 1994 року ОСОБА_1 прийняв присягу судді, а з 15 липня 1999 року обраний суддею Чернівецького обласного суду безстроково.
З 16 червня 2016 року суддя Апеляційного суду Чернівецької області ОСОБА_1 звернувся з заявою до Вищої ради юстиції, Верховної Ради України про звільнення з посади судді у зв`язку з виходом у відставку.
08 вересня 2016 року постановою Верховної Ради України “Про звільнення суддів” №1515-VIІІ, у зв`язку з поданням заяви про відставку звільнено позивача з посади судді Апеляційного суду Чернівецької області у відставку.
Наказом Голови Апеляційного суду Чернівецької області 15 вересня 2016 року № 05-02/161-к відповідно до статті 120 Закону України “Про судоустрій і статус суддів” (в редакції Закону України України “Про забезпечення права на справедливий суд” від 12.02.2015 року № 192-VІІІ), ОСОБА_1 відраховано зі штату Апеляційного суду Чернівецької області 22 вересня 2016 року №1515-VIІІ “Про звільнення суддів”. 
При цьому, при звільненні з посади судді, позивачу не була нарахована та не виплачена вихідна допомога.
31.10.2016 року позивач звернувся до Апеляційного суду Чернівецької області відповідача із заявою про нарахування та виплату йому вихідної допомоги без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою судді апеляційного суду Чернівецької області за кожен повний  рік роботи на посаді судді в розмірі 976 140 грн.
Листом за №01-110/к від 10.11.2016 року Апеляційним судом Чернівецької області відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 з посиланням на відсутність правової норми, яка б передбачала виплату вихідної допомоги при виході судді у відставку та втрату чинності ст.136 Закону № 2453, згідно із Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27.03.2014 року №1166-VII. .
Вказане слугувало підставою для звернення позивача до суду з позовом, в якому останній просив визнати неправомірною відмову Апеляційного суду Чернівецької області у виплаті вихідної допомоги у зв`язку з відставкою та зобов`язати Апеляційний суд Чернівецької області нарахувати та виплатити вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою у відповідності до ч.1 ст. 136 Закону України від 07.07.2010 року №2453-VІ "Про судоустрій і статус суддів".
Постановою Чернівецького окружного адміністративного суду від 17 березня 2017 року, залишеною без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 22 грудня 2018 року та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 12 лютого 2020 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Апеляційного суду Чернівецької області, про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії відмовлено повністю.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції послався на відсутність правових підстав для виплати позивачу вихідної допомоги у зв`язку з виходом у відставку, оскільки на момент його звільнення така допомога законодавчо не була передбачена.
В зв`язку з прийняттям Конституційним Судом України рішення від 15 квітня 2020 року № 2 р(11) 2020, яким визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року № 1166-VІІ. Положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року №1166- VІІ, ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про перегляд постанови Чернівецького окружного адміністративного суду від 17 березня 2017 року за виключними обставинами.
Відмовляючи в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами, суд першої інстанції виходив із того, що рішення Конституційного Суду України від 15.04.2020  № 2-р(ІІ)/2020 не впливає на правильність висновків суду під час ухвалення постанови про перегляд якої просив позивач.
Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів виходить із наступного.
Відповідно до частини першої статті 361 КАС України, судове рішення, яким закінчено розгляд справи і яке набрало законної сили, може бути переглянуто за виключними обставинами.
Згідно частини п`ятої статті 361 КАС України, підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами, зокрема, є встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.
Судова колегія зауважує, що за змістом ч. 6 ст. 361 КАС України, при перегляді судового рішення за виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.
Як вбачається з матеріалів справи, спірні правовідносини між сторонами виникли 08.09.2016, тобто з дати прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача з посади судді.
На час виникнення спірних правовідносин чинним був Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI в редакції від 01.04.2014 року (далі - Закон № 2453-VI).
Так, відповідно до ст. 136 Закону № 2453-VI передбачалося, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.
Водночас, Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 № 1166-VII (далі - Закон № 1166-VII), який набрав чинності 01.04.2014, було внесено зміни до Закону № 2453-VI та виключено статтю 136 даного Закону. 
Рішення щодо неконституційності Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» в частині виключення статті 136 із Закону України «Про судоустрій та статус суддів» Конституційним Судом України не приймалося.
Таким чином, починаючи з 01.04.2014 судді, які вийшли у відставку, не мали права на отримання вихідної допомоги відповідно до Закону № 2453-VI.
Згідно з фактичними обставинами справи, ОСОБА_1 було звільнено у відставку на підставі постанови Верховної Ради України від 08 вересня 2016 року, тобто у той час, коли положення про виплату вихідної допомоги, передбаченої статтею 136 Закону № 2453-VI, втратили чинність.
Статтею 152 Конституції України передбачено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
У рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Отже, в даному випадку, до спірних правовідносин слід застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови від 08 вересня 2016 року №1515-VIІІ “Про звільнення суддів”.
Рішенням Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року № 2-р(ІІ)/2020 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року №1166-VII.
Пунктом 2 резолютивної частини вказаного рішення встановлено, що положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року №1166-VII, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
За наведених обставин,  Рішення Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року у справі № 2-р(11)2020 на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки правовідносини у цій справі виникли до прийняття такого рішення, а останнє не містить положень, які б поширювали свою дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.
Аналогічної позиції щодо оцінки, як виключної обставини, Рішень Конституційного Суду України дотримується Верховний Суд, зокрема у постановах від 22 жовтня 2020 року у справі №  822/2043/16, від 28 жовтня 2020 руку у справі №823/2372/17, від 12 листопада 2020 року у справі №805/550/16-а, від 23 січня 2019 року в справі №820/2462/17, від 25 липня 2019 року в справі №804/3790/17, від 23 грудня 2019 року в справі №814/1274/17 та від 28.01.2021 у справі № 806/206/17.
З урахуванням вимог ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини однією з визначальних обставин, за яких легітимні (законні) очікування можуть охоронятися статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є законодавче закріплення права особи на отримання спірного майна (коштів, соціальних виплат тощо) або коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування. Разом з тим, не можна вважати законним очікування, коли у національному законодавстві відсутня норма права, яка передбачає право особи на отримання спірного майна (коштів, соціальних виплат, тощо) (напр. рішення Європейського суду з прав людини від 26 червня 2014 року в справі «Суханов та Ільченко проти України» (заяви № 68385/10 та 71378/10).
В даній справі судом встановлено, що у національному законодавстві на момент прийняття постанови Верховної Ради України №1515-VІІІ від 08.09.2016 про звільнення позивача з посади судді, норми статті 136 Закону №2453-VI, які передбачали виплату суддям вихідної допомоги у разі виходу у відставку, були виключені, отже, підстави стверджувати про порушення статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод також відсутні.
Тож, на підставі вищевикладеного, колегія суддів доходить до переконання про відсутність правових підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Чернівецького апеляційного адміністративного від 17 березня 2017 року, оскільки Рішення Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року № 2-р(ІІ)/2020 не вплинуло на правильність висновків суду під час ухвалення постанови про перегляд якої просив заявник.
Окрім того, судова колегія вважає за необхідне відзначити, що позовні вимоги заявника при зверненні до суду першої інстанції на час ухвалення рішення (17.03.2017 року), по своїй суті є відмінними від вимог заяви про перегляд рішення за виключними обставинами, як змістовно так і в частині розміру вихідної допомоги, що відповідно до частини шостої статті 361 КАС України є додатковою підставою для відмови в задоволенні заяви.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За встановлених обставин, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та скасування ухвали Чернівецького окружного адміністративного суду від 17 липня 2020 року.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 

П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а  ухвалу Чернівецького окружного адміністративного суду від 17 липня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

Головуючий	 	 	Біла Л.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Курко О. П.    Гонтарук В. М.