ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова
Іменем України

04 серпня 2021 року
м. Харків

справа № 629/4122/20
провадження № 22-ц/818/4153/21

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого – Пилипчук Н.П.,
суддів – Маміної О.В., Тичкової О.Ю., 

учасники справи:
позивач:  ОСОБА_1 
відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Лозівський ковальсько-механічний завод»,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лозівський ковальсько-механічний завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за затримку виплати розрахунку, за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лозівський ковальсько-механічний завод» на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 11 березня 2021 року, ухвалене суддею Смірновою Н.А., -

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2020 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лозівський ковальсько-механічний завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за затримку виплати розрахунку.

В обгрунтування позову зазначає, що у період з 21 липня 1980 року по 11 червня 2020 року вона знаходилась у трудових відносинах з відповідачем ТОВ «Лозівський ковальсько-механічний завод». 11 червня 2020 року вона була звільнена за п.3 ст.38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням адміністрацією заводу умов колективного договору, згідно наказу №383 від 11 червня 2020 року. Вказаним наказом передбачена виплата вихідної допомоги відповідно до ст.44 КЗпП України та виплата компенсації за невикористану щорічну відпустку тривалістю 18 календарних днів. Згідно її розрахунку відповідачем при її звільненні не виплачені грошові кошти у розмірі 21 549,87грн., які складаються з: заборгованості по заробітній платі за період з лютого 2020 року по червень 2020 року – 11808,62 грн, компенсації за 18 календарних днів невикористаної відпустки – 2601,55 грн, вихідної допомоги при звільненні – 7139,70 грн. Вказала, що відповідач в день її звільнення не повідомив письмово про нараховані суми, належні їй при звільнення, та не здійснив виплату належних коштів, що є грубим порушенням ч.1 ст.116 КЗпП України. Її неодноразові звернення щодо проведення остаточного розрахунку, а також надання довідки про заборгованість по заробітній платі, копії наказу про звільнення, довідки про середню заробітну плату відповідач проігнорував. 

У зв`язку з не проведенням відповідачем повного розрахунку при її звільненні також просить на підставі ч.1 ст.117 КЗпП України стягнути з ТОВ «Лозівський ковальсько-механічний завод» середній заробіток за час затримки в розрахунку, який на момент звернення до суду складає 247,20 грн. (середньоденна заробітна плата) ? 59 робочих днів (кількість робочих днів з моменту її звільнення до моменту звернення до суду) = 14584,80 грн. В зв`язку з вищевикладеним, просить стягнути з ТОВ «Лозівський ковальсько-механічний завод» на її користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 21549,87 грн., середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 11 березня 2021 року позов ОСОБА_1 - задоволено частково.
Стягнути з ТОВ «Лозівський ковальсько-механічний завод» на користь ОСОБА_1  середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку за період з 12 червня 2020 року по 28 січня 2021 року в сумі 41 334,15грн. з наступним відрахуванням (утриманням) при виплаті податків, обов`язкових платежів та зборів, передбачених законодавством України.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ТОВ «Лозівський ковальсько-механічний завод» судовий збір у розмірі 840,80грн. на користь держави.

В апеляційній скарзі ТОВ «Лозівський ковальсько-механічний завод» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким зменшити розмір стягнення з ТОВ «Лозівський ковальсько-механічний завод» на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не врахував висновки Великої Палати Верховного Суду висловленої у постанові від 26 червня 2019 року по справі 761/9584/15-ц щодо зменшення суми відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Враховуючи вказаний висновок суд повинен був врахувати розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат позивача, які на їх думку складають 655,20грн.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Позивачем рішення суду не оскаржується.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 31 травня 2021 року відповідно до вимог ч.1 ст.369 ЦПК України розгляд справи призначено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Оскільки рішення суд оскаржується лише в частині розміру задоволених позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення, тому в іншій частині рішення суду не переглядається.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. 

Ухвалюючи рішення про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 11 червня 2020 року по 28 січня 2021 року в розмірі 41 334,15грн., суд першої інстанції виходив з того, що це є пропорційним наслідком порушення з боку роботодавця перед колишнім працівником. Оскільки затримка виплати заборгованості по заробітній платі не пов`язана з недобросовісними діями працівника, та була сплачена відповідачем лише після подання даного позову до суду, підстави для зменшення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу – відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду лише частково.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що з 21 липня 1980 року по 11 червня 2020 року ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з ТОВ «Лозівський ковальсько-механічний завод» (з урахуванням перенайменувань, що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці позивача.

11 червня 2020 року  ОСОБА_1  перебуваючи на посаді контролера матеріалів, металів, полуфабрикатів та виробів, була звільнена за ч.3 ст.38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням адміністрацією ТОВ «ЛКМЗ» умов колективного трудового договору.

Апеляційним судом встановлено та не заперечується відповідачем (в цій частині рішення суду не оскаржується), що останнім в порушення вимог ст.116 КЗпП України при звільненні позивачу не було своєчасно та в повному обсязі здійснено відповідні розрахунки по заробітній платі та всіх сум, що належать йому від підприємства.

Так, згідно довідки ТОВ «ЛКМЗ» №43 від 10 березня 2021 року станом на 10 березня 2021 року заборгованість по невиплаченій заробітній платі та вихідна допомога ОСОБА_1 погашена та виплачена в повному обсязі. 

Як вбачається із виписки з банківського рахунку ОСОБА_1 остаточний розрахунок з позивачем проведений 28 січня 2021 року.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у таких відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Установивши, що в порушення вимог статті 116 КЗпП України, відповідач не виплатив усі належні до виплати ОСОБА_1 суми при звільненні, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме - виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100. Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Пунктом 5 розділу IV Порядку встановлено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньої (годинної) заробітної плати. Пунктом 8 розділу IV Порядку визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Середньоденна (середньогодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Апеляційним судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивача було звільнено 11 червня 2020 року, остаточний розрахунок з позивачем проведений 28 січня 2021 року, що підтверджується відповідною випискою з банківського рахунку ОСОБА_1 .

Як вбачається з розрахункових листів за період з січня 2020 по червень 2020 року, ОСОБА_1 відпрацьовано: у січні 2020 року - 13 днів (104 години); у лютому 2020 році - 4 дні (28 годин); у березні 2020 року - 8 днів (64 години); у квітні 2020 року - 7 днів (56 годин); у травні 2020 року - 12 днів (96 годин); у червні 2020 року - 7 днів (56 годин), а тому посилання відповідача на наявність наказу №271 від 30.09.2019 року про встановлення на підприємстві режиму неповного робочого часу є безпідставними.

Згідно довідки ТОВ «ЛКМЗ» від 26.10.2020 року б/н середньодобова заробітна плата позивача складає 250,51 грн.

З урахуванням зазначеного, при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середнього заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку.

Таким чином, загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку обчислюється шляхом множення середньої заробітної плати на число робочих днів в період затримки.

За період з 12.06.2020 року по 28.01.2021 року кількість робочих днів складає: червень - 13 робочих днів, липень - 23 робочих днів, серпень - 21 робочий день, вересень - 22 робочих днів, жовтень - 22 робочих дні, листопад 2020 року – 21 робочий день, грудень 2020 року – 23 робочих дні, січень 2021 року – 20 робочих днів, а всього 165 робочих дня.

Таким чином, середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні складає 165 х 250,51 грн. = 41334,15 грн.

Вказаний розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу сторонами не оскаржується.

Згідно з частиною першою статті 9 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

У трудових правовідносинах як працівник так і роботодавець мають діяти добросовісно, реалізуючи свої права, як цього вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Оцінка втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру, суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві необхідно дійти висновку, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
– розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
– період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
– ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
– інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Аналогічних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (провадження №14-623цс18) та неодноразово підтверджених Верховним Судом, зокрема у постановах від 08 квітня 2020 року у справі №569/7584/18, від 08 липня 2020 року у справі №761/17815/18, від 08 липня 2020 року у справі №569/13794/18, від 29 липня 2020 року у справі №212/6331/19, від 02 грудня 2020 року у справі №152/1957/15-ц, від 27 січня 2021 року у справі №332/3682/17, від 29 березня 2021 року у справі №760/23306/17, від 16 квітня 2021 року у справі №761/11253/19, від 09 червня 2021 року у справі №213/817/20, від 09 червня 2021 року у справі № 213/719/20.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що розмір середнього заробітку підлягає зменшенню.

Так, колегія суддів вважає, що справедливим пропорційним і таким, що відповідає обставинам справи, є розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні ОСОБА_1 виплат, - 21 549,87грн.

Згідно п.п.1,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру середнього заробітку підлягає зміні.

Частиною 13 ст.141 ЦПК України встановлено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лозівський ковальсько-механічний завод» – задовольнити частково.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 11 березня 2021 року в частині визначення розміру середнього заробітку – змінити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лозівський ковальсько-механічний завод» (юридична адреса: Харківська область, м. Лозова, вул. Свободи, буд.24, код ЄДРПОУ 32565419) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , ідентифцікаційний код № НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 21 549,87грн.

Змінити розподіл судових витрат.

Компенсувати Товариству з обмеженою відповідальністю «Лозівський ковальсько-механічний завод» витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1 260грн. (одну тисячу двісті шістдесят гривень 00коп.).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий –                                                        Н.П. Пилипчук

Судді –                                                               О.В. Маміна 

                                                                        О.Ю. Тичкова