ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

29 липня 2021 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 749/1004/20
Головуючий у першій інстанції – Кравчук М. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/909/21

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД  в  складі:
головуючого судді  - Губар В.С.,
суддів  -  Скрипки А.А., Харечко Л.К., 

позивач (відповідач) – Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»,
відповідач (позивач) – ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження (без повідомленням учасників справи) справу за апеляційними скаргами Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», ОСОБА_1 на рішення Щорського районного суду Чернігівської області від 12 квітня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення безпідставно списаних коштів, розірвання договору, визнання дій незаконними, зобов`язання вчинити певні дії,
місце ухвалення судового рішення – м. Сновськ, 
час проголошення рішення суду – 17 год. 07 хв.

                                          У С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 13.10.2010, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідачка при підписанні анкети – заяви підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» і Тарифами складає між нею та Банком договір про надання банківських послуг. Заявою відповідачки підтверджується той факт, що вона була повністю проінформована про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», які були надані їй для ознайомлення в письмовій формі. Також 13.10.2010 ОСОБА_1 підписала довідку про умови кредитування з використанням картки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», в якій своїм підписом підтвердила, що «з фінансовими умовами надання кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» і прикладами розрахунку суми плати за використання кредитних коштів ознайомлена».
На підставі укладеного між сторонами договору про надання банківських послуг позичальниці був відкритий картковий рахунок з початковим картковим лімітом у розмірі, зазначеному у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, яка додається до позову. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 4 500,00 грн.
Як вказував АТ КБ «ПриватБанк», він свої зобов`язання виконав, надав відповідачці можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту, проте, остання в порушення умов п. 2.1.1.5.5 договору та ст. ст. 509, 526, 1054  ЦК України своїх зобов`язань належним чином не виконувала, не надавала Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, у зв`язку з чим, станом на 05.10.2020 утворилась заборгованість у розмірі 15 859,52 грн, яка складається з заборгованості за простроченим тілом кредиту.
Просив стягнути з ОСОБА_1 вказану суму заборгованості та 2 102, 00 грн судового збору. 
У зустрічній позовній заяві до АТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_1 просила стягнути безпідставно списані кошти в сумі 19 020,05 грн, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона отримала кредитний ліміт в сумі 500,00 грн, який згодом було збільшено до 4 500,00 грн та отримала кредитні картки № НОМЕР_1 з терміном дії до 12/13 та № НОМЕР_2 з терміном дії до 01/17, відповідно. 
Зазначала, що незважаючи на те, що останнім днем, до якого можна було нараховувати відсотки, був останній день січня 2017 року, Банк, в порушення ст. ст. 1048, 1054 ЦК України, продовжував нараховувати відсотки на залишок суми заборгованості.
Виписка по рахунку станом на 07.10.2020, яка була надана Банком до позову, свідчить про те, що ОСОБА_1 перестала користуватися коштами, кредитна картка не перевипускалася, а баланс рахунку по картці станом на 30.01.2017 складав 4 445,81 грн, тобто, відповідачка мала б повернути саме цю суму Банку. Не зважаючи на це, Банк продовжував надалі автоматично списувати кошти і починаючи з часу погашення залишку і до дня звернення до суду безпідставно списав 19 020,05 грн.
Збільшивши позовні вимоги ОСОБА_1 просила розірвати кредитний договір, укладений сторонами 13.10.2010, визнати незаконними дії АТ КБ «Приватбанк» щодо автоматичного списання коштів з зарплатних карток № 4149499647712205 зі строком дії до 10/20 та № 5168757421382997 (діє досі) та зобов`язати Банк припинити утримання з власної ініціативи грошові кошти на погашення кредиту згідно з договором від 13.10.2010.
Рішенням Щорського районного суду Чернігівської області від 12 квітня 2021 року у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Т КБ «Приватбанк» про стягнення безпідставно списаних коштів, визнання незаконними дій, зобов`язання припинити утримання коштів задоволено частково. Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 19 020,05 грн безпідставно стягнутих коштів. У задоволенні решти вимог відмовлено. Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь держави судовий збір в сумі 908,00 грн.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні її зустрічних позовних вимог щодо визнання незаконними дій АТ КБ «Приватбанк» по автоматичному списанню коштів з зарплатних карток та зобов`язати припинити утримувати з власної ініціативи з банківської карти № НОМЕР_3 грошові кошти на погашення кредиту та ухвалити нове, яким задовольнити вказані вимоги.
Вважає, що рішення в цій частині є необґрунтованим, а висновки суду не відповідають обставинам справи. На її думку, саме такий спосіб захисту порушеного права, є ефективним у даному конкретному випадку.   
В апеляційній скарзі Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» просить скасувати рішення в частині відмови у задоволенні його позову та у задоволенні зустрічного позову, в іншій частині рішення залишити без змін, судові витрати покласти на ОСОБА_1 .
Доводи скарги зводяться до того, що договір, який був укладений між сторонами відповідає вимогам статті 634 ЦК України, крім того, позивач (відповідач) заявляв про застосування строку позовної давності, зважаючи на те, що ОСОБА_1 пропустила його, заявивши вимогу про визнання кредитного договору недійсним, проте, суд проігнорував норму права, викладену в статті 216 ЦК України.
Посилається на те, що умовами укладеного між сторонами кредитного договору передбачено списання Банком коштів з рахунку клієнта в межах сум, які підлягають сплаті Банку при настанні строків платежів. Отже, дії Банку по списанню грошових коштів з карток, які були видані відповідачці (позивачці) є законними.
Вимоги про розірвання договору вважає необґрунтованими, оскільки, згідно з Умовами та Правилами надання банківських послуг рахунок може бути закритий на підставі заяви держателя або Банк має право закрити рахунок, письмово повідомивши про це держателя, при цьому, останній зобов`язаний не пізніше 30 днів з моменту повідомлення повернути картку, після чого обслуговування картки припиняється. Оскільки, відповідачкою картка досі не повернута, заборгованість не погашена, поточний рахунок (картрахунок) на даний момент відкритий та дійсний.
У відзиві на апеляційну скаргу Банку ОСОБА_1 просить залишити її без задоволення, звертаючи увагу на те, що вимоги про визнання кредитного договору недійсним відповідачкою не заявлялись, тому, доводи скарги в цій частині, є такими, що не заслуховують на увагу. 
Також не заслуховують на увагу доводи Банку щодо незгоди з вимогами про розірвання договору, адже, у їх задоволенні суд відмовив, а ОСОБА_1 рішення в цій частині не оскаржує.
Стосовно доводів Банку на правомірне автоматичне списання коштів, то вважає, що відповідачка не давала розпорядження Банку щодо списання коштів з її зарплатного рахунку, а Умови та Правила надання банківських послуг не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, не передбачено таке право Банку і анкетою – заявою від 13.10.2010.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 АТ КБ «Приватбанк» просить залишити її без задоволення, посилаючись на те, що позивачка за зустрічним позовом не надала доказів про порушення її прав та інтересів з боку Банку у майбутньому, а відсутність таких порушень не породжує для неї права на захист в обраний спосіб та з вказаних у позові підстав.
Вислухавши суддю – доповідача, обговоривши доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Статтею 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні правовідносини.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).
Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 Кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона – підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Судом встановлено, що 13.10.2010 ОСОБА_1 було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. В даній заяві відповідачкою заповнено розділи щодо її паспортних даних, місця проживання, сімейного стану та роду занять (а. с. 32).
У тексті вказаної заяви зазначено, що її підписанням ОСОБА_1 згодна із тим, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між нею та Банком договір про надання банківських послуг. Вона ознайомилася і згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку та зобов`язується виконувати зазначені Умови та Правила, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті ПриватБанку www.privatbank.com.ua.  
Банком додано до позовної заяви Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» і Витяг з Умов та правил надання банківських послуг без зазначення дат, які відповідачем не підписані (а. с. 33, 36-59).
Згідно з довідкою Банку (а. с. 31) ОСОБА_1 було надано кредитні картки № НОМЕР_1 зі строком дії до 12/13 та № НОМЕР_2 зі строком дії до 01/17.
Крім того Банк надав документи під назвами «Примеры использования кредитних средств на кредитке «Универсальная, за 30 дней льготного периода» та «Справка об условиях кредитования с использованием кредитки «Универсальная, 30 дней льготного периода» (а. с. 34, 35), в яких, як зазначив позивач, є підпис відповідачки.
Під час розгляду справи та, виходячи з поданих заяв по суті спору, з врахуванням доводів ОСОБА_1 про те, що вона не підписувала вказані документи, після того, позивач більше не наполягав на тому, що підпис, який є на документах, належить ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку, що відсутні підстави для дослідження належності підпису відповідачки на зазначених вище документах.
З таким висновком погоджується і апеляційний суд, оскільки вважає, що вказані документи не можна визнати належними і допустимими доказами, які б свідчили про погодження сторонами усіх умов кредитного договору.
Аналогічного та вірного по суті висновку дійшов суд і стосовно наданих Банком доказів у вигляді Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» і Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які не підтверджують належного погодження між сторонами усіх умов кредитування, адже, як вбачається з матеріалів справи, Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку та Тарифи не містять підпису ОСОБА_1 .
Роздруківка із сайту позивача (відповідача) належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді даної справи.
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17 та у постановах Верховного Суду від 09.10.2019 у справах № 481/1243/16-ц, № 175/4634/15-ц, № 330/1607/16-ц.
Підстав відступити від вказаних правових висновків під час розгляду справи, що переглядається, колегія суддів не встановила.
Суд апеляційної інстанції погоджується з тим, що ОСОБА_1 взяла на себе зобов`язання повернути кредитні кошти, які отримала на підставі поданої анкети – заяви, проте, не виконала своїх зобов`язань, внаслідок чого виникла заборгованість перед Банком.
Так, строк дії останньої картки № НОМЕР_2 , виданої Банком 18.12.2013, строк дії якої був до 01/17, закінчився (а. с. 31).
Згідно з довідкою (а. с. 26) баланс рахунку по картці складав мінус 4 445,81 грн, яка відповідно доводів відповідачки станом на 16.03.2018 була сплачена та станом на цей день утворилася переплата за тілом кредиту в сумі 120,65 грн (а. с. 99). Зазначені обставини Банк не заперечив та не спростував.
Не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону (правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17).
Таким чином, заборгованість, яка мала місце за тілом кредиту, є обґрунтованою, сторонами не заперечувалась.
З виписки по рахунку (а. с. 166-172) вбачається, що після 15.03.2018 Банком були здійснено операції щодо «погашення обов`язкового платежу», «автоматичне списання грошей для погашення простроченої заборгованості» з рахунку відповідачки, призначеного в тому числі, для перерахування заробітної плати. При цьому, за іншою випискою по рахунку за договором № б/н (картка № НОМЕР_1 , картка № НОМЕР_2 ) мали місце операції щодо «автоматичного погашення простроченої заборгованості» (до 30.09.2020), «списання відсотків за використання кредитного ліміту» ( до 01.04.2020), «пеня за прострочку за кредитом на суму понад 100 грн» (до 01.09.2019), «погашення обов`язкового платежу з картки НОМЕР_4 » (до 26.12.2018), «страховий платіж за договором страхування кредитного ліміту» (до 14.06.2018), «покупка» (до 09.06.2018).
З зазначеного виходить, що до складу тіла кредиту Банком були включені й інші операції. 
Як зазначалось вище, надані позивачем (відповідачем) Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як, у даному випадку, в анкеті – заяві, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Тобто, суд апеляційної інстанції вважає, що Банк не довів, що саме надані умови є складовою кредитного договору і що саме ці умови відповідачка мала на увазі, підписуючи анкету-заяву позичальника, та відповідно брала на себе зобов`язання зі сплати відсотків за користування кредитними коштами в обумовленому позивачем (відповідачем) розмірі.
З аналогічних підстав не можна вважати обґрунтованими операції зі списання страхового платежу за договором страхування кредитного ліміту, оскільки Банком не було надано доказів ознайомлення ОСОБА_1 з умовами цього договору та наявність з її боку волевиявлення на його укладення.
Крім того, як вказував суд першої інстанції, відомості з виписки по рахунку відповідачки (позивачки) свідчать про те, що остання 09.06.2016 підключилася до додаткової послуги «Миттєва розстрочка», погасивши перед цим заборгованість за кредитом у повному обсязі у розмірі 3 137, 89 грн, що було обов`язковою умовою для отримання миттєвої розстрочки. В подальшому щомісяця банком здійснювалося нарахування заборгованості у розмірі 230, 62 грн, 230, 51 грн (у останньому місяці). При цьому, виписка по рахунку, що є підтвердженням виконаних за день операцій, не містить відомостей про отримання відповідної послуги відповідачкою та як і у попередніх випадках не підтверджується волевиявленням клієнта на її отримання. 
Отже, враховуючи зазначене, відсутні підстави вважати, що ОСОБА_1 дійсно скористалася послугами миттєвої розстрочки та внаслідок цього утворилась заборгованість перед Банком у вигляді тіла кредиту, оскільки отримання цих коштів остання заперечувала, а Банк, у свою чергу, відповідних доказів на підтвердження позовних вимог в цій частині не надав.
Таким чином, пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості виключно за тілом кредиту, Банк фактично просив, крім тіла, стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за простроченими відсотками, пенею, за послугою миттєвої розстрочки та за страховим платежем, які з підстав, зазначених вище, стягненню не підлягають.
Рішення суду першої інстанції в зазначеній частині є законним і обґрунтованим, підстав для його скасування колегія суддів не знаходить.

Відповідно до п. 1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22 кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з гл. 5 та 12 цієї Інструкції.
Банк обумовлює своє право на здійснення договірного списання за дорученням платника з його рахунку в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг (пункт 6.1 Інструкції).
Банк, що обслуговує платника, здійснюючи на підставі договору банківського рахунку або іншого договору про надання банківських послуг договірне списання коштів з рахунку платника, оформляє меморіальний ордер, у реквізиті «Призначення платежу» якого зазначає номер, дату договору, яким передбачено можливість застосування договірного списання (пункт 6.5 Інструкції).
Положеннями статті 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.
Матеріалами справи підтверджено, що у період з 16.03.2018 ОСОБА_1 кредитним рахунком не користувалася. Після цієї дати банк відобразив заборгованість позивача у розмірі 10 595, 68 грн та додатково до 30.09.2020 здійснив списання коштів на автоматичне погашення заборгованості, пені, страхового платежу та послуги з миттєвої розстрочки у сумі 21 449, 54 грн.
Отже, сторони не узгоджували автоматичне списання коштів.
Саме на підставі зазначеного, суд і дійшов висновку про правомірність зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення з АТ КБ «Приватбанк» безпідставно списаних грошових коштів в розмірі 19 020,05 грн. (в межах заявлених позовних вимог).
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги АТ КБ «Приватбанк», оскільки його доводи щодо відповідності укладеного між сторонами договору про надання банківських послуг вимогам закону, законності дій по списанню грошових коштів з карток, виданих позичальниці, є необґрунтованими та спростовуються встановленими обставинами справи.
Також, суд вірно вказав у своєму рішенні про те, що позовна давність, застосувати яку просив Банк при вирішенні даного спору, застосуванню, з огляду на ст. 261 ЦК України, не підлягає.
Що стосується апеляційних доводів ОСОБА_1 про те, що суд безпідставно відмовив у задоволенні її зустрічних позовних вимог про визнання незаконними дій АТ КБ «Приватбанк» по автоматичному списанню коштів з зарплатних карток та зобов`язання припинити утримувати з власної ініціативи з банківської карти № НОМЕР_3 грошові кошти на погашення кредиту, то і в цій частині рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального закону.
Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Оцінка правомірності дій Банку по автоматичному списанню грошових коштів була надана судом першої інстанції в межах даного спору та заявлених вимог і за результатами такої оцінки суд дійшов вірного висновку про те, що безпідставно списані кошти підлягають стягненню з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 . 
Вказане стосується і вимог про зобов`язання заборонити Банку утримувати кошти з рахунку позичальниці, адже, задоволення позову про стягнення безпідставно списаних коштів є тим самим ефективним способом захисту порушених прав ОСОБА_1 , у зв`язку з чим, додаткове визнання таких дій Банку протиправними, не потребує.
Доводи відповідачки (позивачки) про ймовірність порушення її прав у майбутньому є передчасними.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд не знаходить підстав для задоволення апеляційних скарг АТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_1 та скасування законного по суті рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд, 
                                     П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» і ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Щорського районного суду Чернігівської області від 12 квітня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

        Головуюча                                           Судді: