ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

06 липня 2021 року	  м. Одеса	Справа № 916/125/21	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Діброви Г.І.
суддів: Ярош А.І., Принцевської Н.М. 

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “АВ ЛОДЖИСТІК”, м. Одеса
на рішення Господарського суду Одеської області від 22.03.2021 року, м. Одеса, суддя Погребна К.Ф., повний текст рішення складено та підписано 05.04.2021 року
у справі № 916/125/21
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “КОНТ-ТРАК”, м. Одеса
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю “АВ ЛОДЖИСТІК”, м. Одеса
про стягнення 188 462,18 грн., -
В С Т А Н О В И В:
Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.

У січні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю “КОНТ-ТРАК”, м.Одеса звернулося до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю “АВ ЛОДЖИСТІК”, м. Одеса, в якій просило суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “АВ ЛОДЖИСТІК”, м. Одеса на свою користь 11  452,78 грн. заборгованість в розмірі 188 462,18 грн., з яких 180 431,60 грн. основного боргу за надані послуги, 1 918,98 грн. – 3% річних від простроченої суми, 6 111,60 грн. – інфляційні втрати, а також відшкодувати позивачу за рахунок відповідача судові витрати.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором надання та організації послуг від 26.05.2020 року №2605-2020 в частині повної та своєчасної оплати вартості наданих за договором послуг з перевезення.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 22.03.2021 року у справі №916/125/21 (суддя Погребна К.Ф.) позов Товариства з обмеженою відповідальністю “КОНТ-ТРАК”, м. Одеса до Товариства з обмеженою відповідальністю “АВ ЛОДЖИСТІК”, м. Одеса задоволено частково; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю “АВ ЛОДЖИСТІК”, м. Одеса на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “КОНТ-ТРАК”, м. Одеса основний борг в сумі 166  251, 80 грн., 3 % річних в розмірі 1  707,71 грн., інфляційні витрати в розмірі 5  609,28 грн. та судовий збір 2  603,53 грн.; в решті позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги про стягнення з відповідача вартості наданих за договором надання та організація послуг від 26.05.2020 року № 2605-2020 є обґрунтованими, проте, враховуючи відсутність підтвердження вручення відповідачу оригіналів документів по CMR № 279, акту надання послуг № Б0000000422 від 04.06.2020 року на суму 14 179,80 грн., а отже настання у відповідача обов`язку щодо оплати за відповідним актом саме у визначені позивачем строки, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення суми основного боргу, з огляду на що позовні вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат також задовольнив частково.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Товариство з обмеженою відповідальністю “АВ ЛОДЖИСТІК”, м. Одеса з рішенням суду першої інстанції не погодилось, тому звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просило суд скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 22.03.2021 року у справі № 916/125/21 повністю та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи. Зокрема, скаржник зазначає, що ані з тексту позовної заяви, ані з доданих до неї документів неможливо встановити, коли (дата, час) і в якій комплектності були начебто передані перевізником замовнику оригінали документів, визначені п. 2.2.17. договору. За відсутності належних та допустимих доказів, що підтверджують дату передачі/направлення документів, визначених п. 2.2.17. договору (як-то докази направлення поштою з описом вкладення, акт приймання-передачі документів, які підписані уповноваженими особами) суд взагалі позбавлений можливості визначити момент настання зобов`язання. При цьому, скаржник звертає увагу на те, що посилання позивача на відсутність зауважень з боку відповідача, щодо неповноти начебто наданої документації  не є такими, що заслуговують на увагу суду з огляду на те, що у відповідача відсутній обов`язок за договором витребувати вказані документи у перевізника. 
Як вказує скаржник, всі додані до позовної заяви Акти надання послуг скріплені факсимільним підписом, що в свою чергу унеможливлює їх визнання як первинних бухгалтерських документів, та взагалі як оригіналів документів. При цьому, пп. 2.5 п. 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 року (з наступними змінами та доповненнями) передбачено, що документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою. А відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо використання печаток юридичними особами та фізичними-особами підприємцями» виключаються вимоги про обов`язкове використання печаток наявності у суб`єктів господарювання), тобто наявність на документах печаток жодним чином не створює будь-яких наслідків у вигляді визнання вказаних документів оригіналами, оскільки законодавство чітко встановлює необхідність особистого підпису особи.
Скаржник також наголошує, що відповідно до ст. 12 Закону України "Про електронну комерцію", якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису ( факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Отже, для застосування факсимільного підпису для оформлення правочинів, вчинення інших господарських операцій необхідна письмова згода сторін, яка може виражатись, зокрема, в укладеній між сторонами письмовій угоді, в якій погоджується використання факсиміле і зразки справжнього та факсимільного підписів посадових осіб або представників сторін договору чи іншого документа. Саме таким способом закріплюється юридична сила факсиміле як особистого підпису, і засвідчені ним документи вважатимуться укладеними відповідно до вимог законодавства.
Водночас, сторонами у договорі письмової згоди щодо використання факсиміле на первинних документах досягнуто не було, а окрема угода не укладалась. Тобто, наявність факсимільного відтворення підпису директора Товариства на актах наданих послуг не відповідає положенням ч. 3 ст. 207 Цивільного кодексу України. 
На підтвердження власної позиції скаржник посилається на висновки, викладені в постанові Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28.04.2020 року по справі № 902/452/19.
З урахуванням викладеного скаржник вважає, що судом взагалі не досліджено вищезгадані обставини, на які в процесі розгляду справи посилався відповідач та не надано їм жодної оцінки, так само як і проігноровані висновки Верховного суду у подібних правовідносинах.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 31.05.2021 року у справі № 916/125/21 було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю “АВ ЛОДЖИСТІК”, м. Одеса на рішення Господарського суду Одеської області від 22.03.2021 року у справі № 916/125/21, вирішено розглянути апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “АВ ЛОДЖИСТІК”, м. Одеса на рішення Господарського суду Одеської області від 22.03.2021 року у справі № 916/125/21 у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження. 
04.06.2021 року електронною поштою до Південно-західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю “КОНТ-ТРАК”, м.Одеса надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив суд апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “АВ ЛОДЖИСТІК”, м. Одеса без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 22.03.2021 року у справі № 916/125/21 – без змін. Судовою колегією відзив було долучено до матеріалів справи.
У відзиві позивач зазначає, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими, не відповідають фактичним обставинам спірних правовідносин. Так, як було встановлено в рішенні та не заперечується відповідачем, позивач належним чином виконав перевезення та доставку вантажів у контейнерах за наступними міжнародними транспортними накладними: CMR № 279, № 5923, № 4263, № 4584, № 4680, № 6749, №6527, № 8461, № 3491, № 5424, № 8386, № 5837, № 2029, № 8231, складеними у відповідності до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів 1956 року (КДПВ). За результатами виконання перевезення за відповідною накладною CMR кожен з вантажоотримувачів (вантажовласників), які є клієнтами відповідача за відповідними договорами транспортного експедирування, зробив відмітку про отримання доставленого вантажу без будь-яких зауважень. Зауважень з боку відповідача, як замовника перевезення за договором, також не надходило, що свідчить про виконання позивачем своїх договірних зобов`язань щодо перевезення вантажу належним чином та у повному обсязі. Жодних претензій щодо порядку, кількості і якості надання послуг за вказаними перевезеннями, на адресу позивача не надходило, ані від відповідача, ані від вантажоодержувачів, тож послуги за договором були надані відповідачу в повному об`ємі та в необхідній кількості та якості. Факт належного та повного надання позивачем послуг з перевезення підтверджується підписанням сторонами відповідних актів без будь-яких зауважень та/або заперечень, що свідчить про повне та безумовне прийняття відповідачем послуг перевезення вантажу за кількістю та якістю. Текст відповідного застереження міститься в кожному з актів, підписаних відповідачем. Крім того, для підтвердження обставин щодо передачі та вручення представникам відповідача оригіналів документів щодо спірних перевезень в матеріалах справи міститься нотаріально засвідчена заява свідка ОСОБА_1 від 02.03.2021 року з додатком витягу із Реєстру обліку отримання контрагентами позивача документів (рахунки, акти надання послуг, CMR, ТТН та інше) за 2020 рік, які підтверджують дати передачі документів представникам відповідача. Відповідач не заперечував щодо вказаних доказів та жодним чином не спростував їх.
Щодо підписання актів надання послуг за допомогою факсиміле, позивач зазначив, що у п. 9 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України» вказано, що неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.
Позивач наголошує, що кожен акт надання послуг за спірними перевезеннями має всі обов`язкові реквізити, передбачені ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та належним чином підтверджує господарську операцію з надання позивачем послуги з перевезення на користь відповідача, в тому числі: назву документа (форми); дату складання; назви підприємств, зміст та обсяг господарської операції (зміст та вартість послуг, посилання на товарно-супровідні документи), тощо. Недоліки, на які посилається позивач, жодним чином не впливають на дійсність господарських операцій між сторонами. До того ж, відповідач не заперечує факт підписання актів надання послуг зі свого боку відповідно до законодавства, а також ніколи не заперечував щодо використання факсиміле на етапі зустрічного підписання та отримання своїх екземплярів.
З огляду на вказане та посилаючись на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду  від 18.02.2020 року у справі № 908/771/19, позивач вважає, що обов`язок сплати виникає у відповідача на підставі підписання обома сторонами актів надання послуг, які повністю відображають зміст, обсяг та вартість господарських операцій.
Суд апеляційної інстанції, у відповідності до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Переглянувши у порядку письмового провадження оскаржене у справі рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю “АВ ЛОДЖИСТІК”, м. Одеса не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 22.03.2021 року у справі № 916/125/21 є правомірним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Господарським судом Одеської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

26.05.2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю “АВ ЛОДЖИСТИК”, м. Одеса   (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю “КОНТ-ТРАК”, м. Одеса (перевізник) був укладений договір надання та організації послуг №2505-2020, за умовами якого перевізник зобов`язується перевезти наданий йому замовником вантаж в міжнародному та/або в міжміському сполученні з пункту відправлення до пункту призначення і видати вантаж вантажоодержувачеві або іншій уповноваженій на одержання вантажу особі, а замовник, після прийняття перевезення, відповідно до умов цього договору, зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату (п. 1.1 договору).
Відповідно до п. 1.6 договору вартість всіх перевезень та наданих послуг в рамках даного договору сумарно становить загальну ціну договору.
Згідно з п. 2.1.4 договору замовник зобов`язується здійснювати оплату перевізнику в порядку та згідно умов заявок та договору.
Умовами п. 2.2.17 договору сторони погодили, що перевізник зобов`язується, серед іншого, надати замовнику протягом чотирьох робочих днів з моменту розвантаження автомобіля оригінали наступних документів, які є підтвердженням виконаного перевезення та підставою для оплати: рахунок-фактура по кожному рейсу; оригінальна ТТН/CMR з відміткою вантажовідправника, перевізника, вантажоодержувача про отримання вантажу; акт наданих послуг з обов`язковим зазначенням маршруту, вартості наданих послуг, суми ПДВ; додатково, якщо були складені - акт про недостачу/пошкодження вантажу, акт огляду вантажу, акт запізнення, акт порушення температурного режиму, інші документи, які свідчать про порушення зобов`язань. У випадку ненадання замовнику вищевказаних документів (надання не всіх документів), оплата за перевезення не здійснюється. При цьому перевізник не має право притримувати вантаж в якості забезпечення замовником зобов`язань по оплаті.
Пунктом 3.2 договору встановлено, що замовник проводить оплату за відповідне перевезення на протязі двадцяти банківських днів після отримання від перевізника всіх оригінальних документів, вказаних в п. 2.2.17 договору, якщо інший строк оплати не вказаний в заявці, та виключно після реєстрації перевізником виписаної ним податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних у відповідності до вимог Податкового Кодексу України. Сторони домовились, що перевізник зобов`язується зареєструвати податкову накладну в Єдиному реєстрі податкових накладних такою ж датою, що й рахунок-фактура, та акт виконаних робіт.
На виконання умов договору, у період з червня по вересень 2020 року, за дорученням та на замовлення відповідача, Товариство з обмеженою відповідальністю “КОНТ-ТРАК”, м.Одеса надало послуги перевезення та доставку вантажів у контейнерах за наступними міжнародними транспортними накладними: CMR № 279, № 5923, № 4263, № 4584, № 4680, № 6749, № 6527, № 8461, № 3491, № 5424, № 8386, № 5837, № 2029, № 8231 на загальну суму 180 431,60 грн.
Матеріли справи містять підписані та скріплені печатками сторін без будь-яких зауважень та/або заперечень акти наданих послуг, а саме:
- № Б0000000422 від 04.06.2020 року на суму 14 179,80 грн.;
- № Б0000000452 від 12.06.2020 року на суму 13  300 грн.;
- № Б0000000471 від 26.06.2020 року на суму 16 020,10 грн.;
- № Б0000000479 від 01.07.2020 року на суму 12 267 грн.;
- № Б0000000480 від 01.07.2020 року на суму 13 067 грн.;
- № Б0000000573 від 29.07.2020 року на суму 12 458,30 грн.;
- № Б0000000625 від 12.08.2020 року на суму 12 419,20 грн.;
- № Б0000000626 від 12.08.2020 року на суму 12 419,20 грн.;
- № Б0000000680 від 31.08.2020 року на суму 12 364,20 грн.;
- № Б0000000681 від 01.09.2020 року на суму 12 402,80 грн.;
- № Б0000000682 від 01.09.2020 року на суму 12 402,80 грн.;
- № Б0000000683 від 31.08.2020 року на суму 12 364,20 грн.;
- № Б0000000684 від 31.08.2020 року на суму 12 364,20 грн.;
- № Б0000000703 від 01.09.2020 року на суму 12  402,80 грн.
Також з матеріалів справи вбачається, що Товариство з обмеженою відповідальністю “КОНТ-ТРАК”, м. Одеса виставило Товариству з обмеженою відповідальністю “АВ ЛОДЖИСТІК”, м. Одеса відповідні рахунки та належним чином зареєструвало податкові накладні за результатами здійснення вказаних господарських операцій.
З наданого позивачем Реєстру обліку отримання контрагентами документів (рахунки, акти надання послуг, CMR, ТТН та ін. вбачається, що Товариство з обмеженою відповідальністю “АВ ЛОДЖИСТІК”, м. Одеса отримало відповідну первинну документацію за фактом надання послуг перевезення за наступними міжнародними транспортними накладними: № 5923, № 4263, № 4584, № 4680, № 6749, № 6527, № 8461, № 3491, № 5424, № 8386, № 5837, № 2029, № 8231 на загальну суму 180 431,60 грн.
30.12.2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю “КОНТ-ТРАК”, м. Одеса направило на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю “АВ ЛОДЖИСТІК”, м.Одеса Претензію №1 від 28.12.2020 року з вимогою погасити заборгованість за надані послуги автомобільного перевезення на загальну суму 180 431,60 грн., яка була отримана останнім 29.12.2020 року, що підтверджується кур`єрською накладною.
Доказів відповіді на вищезазначену претензію, як і доказів оплати наданих послуг перевезення матеріли справи не містять.
Несплата вищезазначених коштів і стала підставою для звернення позивача із позовом про стягнення суми основної заборгованості, 3% річних та інфляційних втрат у цій справі.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.

Предметом судового розгляду судом апеляційної інстанції у даній справі є наявність або відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача розміру нарахованої  Товариством з обмеженою відповідальністю “КОНТ-ТРАК”, м. Одеса заборгованості за неналежне виконання Товариством з обмеженою відповідальністю “АВ ЛОДЖИСТІК”, м.Одеса умов договору перевезення щодо оплати за надані послуги.
За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у  ст. 11 Цивільного кодексу України. За приписами ч. 2 цієї ж статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Відповідно до ч. 1  ст. 173 Господарського кодексу України  господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
За змістом ч. 1  ст. 174 Господарського кодексу України  господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Згідно з ч. 1 ст. 175 Господарського Кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. 
Відповідно до вимог ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Зобов`язана сторона має право відмовитися від виконання зобов`язання у разі неналежного виконання другою стороною обов`язків, що є необхідною умовою виконання.
Статтями 525, 526 і 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України). 
У відповідності до приписів ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 
Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України).
За змістом ст. 908 Цивільного кодексу України загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.
Відповідно до ст. 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі.
Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами) (ч. 4 ст. 909 Цивільного кодексу України).
Частиною 1 ст. 306 Господарського кодексу України унормовано, що перевезенням вантажів визнається господарська діяльність, пов`язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами.
Згідно положень ст. 307 Господарського кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов`язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень. Вантажовідправник і перевізник у разі необхідності здійснення систематичних впродовж певного строку перевезень вантажів можуть укласти довгостроковий договір, за яким перевізник зобов`язується у встановлені строки приймати, а вантажовідправник - подавати до перевезення вантажі у погодженому сторонами обсязі. Залежно від виду транспорту, яким передбачається систематичне перевезення вантажів, укладаються такі довгострокові договори: довгостроковий - на залізничному і морському транспорті, навігаційний - на річковому транспорті (внутрішньому флоті), спеціальний - на повітряному транспорті, річний - на автомобільному транспорті. Порядок укладення довгострокових договорів встановлюється відповідними транспортними кодексами, транспортними статутами або правилами перевезень. Умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб`єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами. Сторони можуть передбачити в договорі також інші умови перевезення, що не суперечать законодавству, та додаткову відповідальність за неналежне виконання договірних зобов`язань.
Відповідно до ст. 914 Цивільного кодексу України перевізник і власник (володілець) вантажу в разі необхідності здійснення систематичних перевезень можуть укласти довгостроковий договір. За довгостроковим договором перевізник зобов`язується у встановлені строки приймати, а власник (володілець) вантажу - передавати для перевезення вантаж у встановленому обсязі. У довгостроковому договорі перевезення вантажу встановлюються обсяг, строки та інші умови надання транспортних засобів і передання вантажу для перевезення, порядок розрахунків, а також інші умови перевезення.
У разі порушення зобов`язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами) (ст. 920 Цивільного кодексу України).
Так, як вбачається з матеріалів справи, 26.05.2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю “АВ ЛОДЖИСТИК”, м. Одеса  (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю “КОНТ-ТРАК”, м. Одеса (перевізник) був укладений договір надання та організації послуг №2505-2020, за умовами якого перевізник зобов`язується перевезти наданий йому замовником вантаж в міжнародному та/або в міжміському сполученні з пункту відправлення до пункту призначення і видати вантаж вантажоодержувачеві або іншій уповноваженій на одержання вантажу особі, а Замовник, після прийняття перевезення, відповідно до умов цього договору, зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату (п. 1.1 договору).
Умови укладеного вище договору, сторонами по справі не заперечуються. Договір надання та організації послуг від  26.05.2020 року №2505-2020 жодним чином не припинено, не визнано недійсним та не розірвано у судовому порядку.
Також з матеріалів справи вбачається, що на виконання умов вказаного вище договору, у період з червня по вересень 2020 року, за дорученням та на замовлення відповідача, Товариство з обмеженою відповідальністю “КОНТ-ТРАК”, м.Одеса надало послуги перевезення та доставку вантажів у контейнерах за наступними міжнародними транспортними накладними: CMR № 279, № 5923, № 4263, № 4584, № 4680, № 6749, № 6527, № 8461, № 3491, № 5424, № 8386, № 5837, № 2029, № 8231 на загальну суму 180 431,60 грн.
При цьому, наявні у матеріалах справи акти наданих послуг, які містять підписи та печатки, як з боку позивача, так і з боку відповідача, свідчать про виконання перевізником умов п. 2.2.17 спірного договору.  Будь-яких заперечень, зауважень або відмов від підписання з боку відповідача вказані вище акти наданих послуг не містять.
На виконання п. 3.2. договору перевезення, Товариство з обмеженою відповідальністю “КОНТ-ТРАК”, м. Одеса виставило Товариству з обмеженою відповідальністю “АВ ЛОДЖИСТІК”, м. Одеса відповідні рахунки від 04.06.2020 року №422, від 12.06.2020 року №452, від 26.06.2020 року №471, від 01.07.2020 року №479, від 01.07.2020 року №480, від 29.07.2020 року №573, від 12.06.2020 року №625, від 12.08.2020 року №626, від 31.08.2020 року №680, від 01.09.2020 року №681, від 01.07.2020 року №682, від 31.08.2020 року №683, від 31.08.2020 року №684, від 01.09.2020 року №703 та належним чином зареєструвало податкові накладні за результатами здійснення вказаних господарських операцій.
Отже, як убачається з матеріалів справи, позивачем, на виконання вимог п. 2.2.17 та 2.4. спірного договору перевезення, відповідачу у передбачений договором строк надано всі необхідні документи на підтвердження факту перевезення вантажу відповідача, визначені п. 2.2.17 договору, що також підтверджується наданим позивачем Реєстром обліку отримання контрагентами документів (рахунки, акти надання послуг, CMR, ТТН та ін., з якого вбачається, що Товариство з обмеженою відповідальністю “АВ ЛОДЖИСТІК”, м. Одеса отримало відповідну первинну документацію за фактом надання послуг перевезення за наступними міжнародними транспортними накладними: № 5923, № 4263, № 4584, № 4680, № 6749, № 6527, № 8461, №3491, № 5424, № 8386, № 5837, № 2029, № 8231 на загальну суму 180 431,60 грн. 
При цьому, як було вірно встановлено судом першої інстанції, відомості щодо вручення скаржнику оригіналів документів по СМR №279, а саме: акта надання послуг від 04.06.2020 року №Б0000000422, рахунку від 04.06.2020 року №422 у матеріалах справи відсутні.
Разом з тим, п. 3.2. спірного договору перевезення визначено, що замовник проводить оплату за відповідне перевезення на протязі двадцяти банківських днів після отримання від перевізника всіх оригінальних документів, вказаних в п. 2.2.17 договору, якщо інший строк оплати не вказаний в заявці, та виключно після реєстрації перевізником виписаної ним податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних у відповідності до вимог Податкового Кодексу України. Сторони домовились, що перевізник зобов`язується зареєструвати податкову накладну в Єдиному реєстрі податкових накладних такою ж датою, що й рахунок-фактура, та акт виконаних робіт.
Так, судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що матеріали господарської справи №916/125/21 не містять належних та допустимих доказів виконання відповідачем свого господарського обов`язку щодо оплати за перевезення вантажу, строк за якою настав, а отже, зважаючи на  вимоги ст. 6 і 627 Цивільного кодексу України, якими передбачено свободу договору, що полягає в тому, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, позовні вимоги про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю “АВ ЛОДЖИСТІК”, м. Одеса вартості наданих за договором надання та організації послуг від  26.05.2020 року №2505-2020 на користь позивача є обґрунтованими, крім зобов`язань, які виникли за актом надання послуг від 04.06.2020 року №Б0000000422 у зв`язку із відсутністю належного підтвердження відповідача про отримання оригіналів документів за накладною CMR №279.
Відтак,  колегія суддів дійшла висновку, що перевізником  виконано свої господарські зобов`язання перед замовником згідно умов договору, при цьому, останній, підписавши наявні у матеріалах справи акти виконаних робіт, повинен здійснити оплату у визначені договором або законом строки за надані послуги.
Що стосується заявлених до стягнення позивачем суми 3 % річних та інфляційних втрат судова колегія зазначає таке.
Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
За змістом ч. 2  ст. 625 Цивільного кодексу України  нарахування трьох процентів річних  входить до складу грошового зобов`язання і  є особливою мірою відповідальності боржника  (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.
Проценти, передбачені  ст. 625 Цивільного кодексу України, за своєю природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів. Тобто  такі проценти є гарантією для кредитора у вигляді настання певних негативних правових наслідків для боржника через неналежне виконання ним узятих за договором зобов`язань.
Отже, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді трьох процентів річних  не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання.
Передбачене законом (ст. 625 Цивільного кодексу України) право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. 
Інфляційні нарахування – це збільшення суми основного боргу в період прострочки виконання відповідачем його грошового зобов`язання з причини девальвації грошової одиниці України протягом місяця і визначається державою як середньомісячний індекс.
При зверненні до суду з такими вимогами саме позивач самостійно обирає як суму боргу, так і період нарахування інфляційних (прострочку боржника), оскільки це відноситься до предмету позову, і ці суми та дати можуть не співпадати з повною сумою боргу та повним періодом прострочки. Це є правом кредитора, а суд тільки перевіряє обґрунтованість наданого розрахунку та його відповідність як нормам права, так і конкретним фактичним обставинам кожної справи.
Судовою колегією було перевірено здійснені судом першої інстанції розрахунки заявлених до стягнення 3 % та інфляційних нарахувань, за результатами чого, суд апеляційної інстанції визнав їх вірними та такими, що також підлягають до стягнення з відповідача з огляду на їх обґрунтованість.
Зважаючи на наведене вище, та на те, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що Товариство з обмеженою відповідальністю “АВ ЛОДЖИСТІК”, м. Одеса у повному обсязі виконало свої господарські зобов`язання за договором надання та організації послуг від  26.05.2020 року №2505-2020 колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду приходить до висновку про правомірність доводів Господарського суду Одеської області, викладених в оскаржуваному рішенні від 22.03.2021 року у справі №916/125/21 щодо стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю “АВ ЛОДЖИСТІК”, м. Одеса сум основної заборгованості за договором перевезення та нарахованих 3% річних та інфляційних втрат у зв`язку із невиконанням скаржником своїх господарських зобов`язань за договором.
При цьому, скаржником ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції не надано відповідних належних та допустимих письмових доказів щодо доведення протилежного.
Натомість, позиція відповідача, викладена ним в апеляційній скарзі, ґрунтується на тому, що ані з тексту позовної заяви, ані з доданих до неї документів неможливо встановити коли (дата, час) і в якій комплектності були, начебто передані перевізником замовнику оригінали документів, визначені п. 2.2.17. договору. При цьому, на переконання скаржника, за відсутності належних та допустимих доказів, що підтверджують дату передачі/направлення документів, визначених п. 2.2.17. договору (як-то докази направлення поштою з описом вкладення, акт приймання-передачі документів, які підписані уповноваженими особами) суд взагалі позбавлений можливості визначити момент настання зобов`язання.
Колегія суддів не погоджується із вказаним вище твердженням апелянта, з огляду на таке.
Так, вимогами укладеного між сторонами договору перевезення передбачено конкретний порядок отримання замовником оригіналів первинних документів, що визначено п. 2.2.17 договору. 
Дійсно, матеріали справи не містять поштових доказів надсилання таких документів на адресу замовника, проте, матеріали справи містять Реєстр обліку отримання контрагентами позивача документів (рахунки, акти надання послуг, CMR, ТТН та інше) за 2020 рік, які підтверджують дату передачі документів представнику відповідача, що останнім не заперечувалось під час розгляду справи та жодним чином не спростовано.
Крім того, в матеріалах справи наявні підписані та скріплені печатками сторін акти наданих послуг, в кожному з яких вказано реквізити сторін, найменування робіт, послуг, розмір оплати за надані послуги. Тобто, підписавши такі акти без заперечень та зауважень і скріпивши його своєю печаткою, замовник фактично підтвердив, як факт отримання послуг з перевезення, так і отримання всієї, передбаченої договором первинної документації щодо такого перевезення, оскільки без наявності всього комплекту документів неможливо встановити обсяги та вартість отриманих послуг.
Судова колегія зазначає, що у разі відсутності всієї необхідної документації, передбаченої договором, замовник мав право відмовитись від підписання таких актів до моменту її отримання, чого Товариством з обмеженою відповідальністю “АВ ЛОДЖИСТІК”, м. Одеса зроблено не було. Більш того, будь-яких письмових доказів того, що він звертався до сторони за договором з повідомленням, що ці акти були підписані неналежним чином або з порушенням певного порядку їх складення, відповідач не надав ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції.
Тобто, своїми конклюдентними діями з надання заявок, підписання актів, в яких є посилання на рахунки-фактури відповідно до вказаних в заявці умов тощо, відповідач фактично підтвердив, як факт отримання послуг з перевезення, так і факт отримання всієї необхідної документації, з огляду на що в останнього виник безумовний обов`язок з оплати наданих послуг.
Крім зазначеного вище, колегія суддів також не погоджується з позицією скаржника про те, що всі додані до позовної заяви акти надання послуг, які скріплені факсимільним підписом, не можуть бути визнані як первинні бухгалтерські документи, та взагалі як оригінали документів, виходячи з наступного.
Так, дійсно, відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо використання печаток юридичними особами та фізичними-особами підприємцями» виключаються вимоги про обов`язкове використання печаток наявності у суб`єктів господарювання), тобто наявність на документах печаток жодним чином не створює будь-яких наслідків у вигляді визнання вказаних документів оригіналами, оскільки законодавство чітко встановлює необхідність особистого підпису особи.
Відповідно до ст. 12 Закону України "Про електронну комерцію", якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Натомість, з умов п. 8.1. спірного договору, колегією суддів встановлено, що зокрема, відповідно до ст. 207 Цивільного кодексу України, сторони погодили, що скріплення печатками сторін цього договору та всіх додатків та/або додаткових угод до нього є обов`язковим. Договір, заявки, зміни та доповнення до договору, підписані сторонами, скріплені їх печатками та отримані за допомогою факсимільного зв`язку чи електронної пошти, мають юридичну силу оригіналу та є належним юридичним доказом в судових інстанціях щодо існування господарських відносин між сторонами. Сторони констатують, що скріплення печаткою (штампом) підпису особи, яка підписала договір/заявку від імені замовника/перевізника, є належним доказом того,що така особа має право підпису відповідних документів. У випадку спорів сторони не мають права посилатися на той факт, що печатка чи підпис були поставлені не уповноваженою особою.
Тобто, фактично, знову ж таки, у відповідності до вимог, що визначають свободу договору, сторони погодили в умовах спірного договору, що використання печатки є обов`язковим для обох сторін, що спростовує доводи скаржника, що використання печатки у первинних бухгалтерських документах, яким є спірний договір перевезення та похідні документи на його виконання, зокрема, заявки, акти тощо не створює для сторін договору жодних наслідків.
Щодо доводів скаржника про невідповідність положенням законодавства наявності на актах надання послуг факсимільного відтворення підпису уповноваженої особи перевізника колегія суддів зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, скаржником ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції не надано доказів того, що останній відмовлявся від підписання актів надання послуг. Більш того, отримавши від перевізника первинні документи за договором, скаржник не відмовився в прийнятті послуг щодо їх оплати шляхом їх підписання без заперечень та зауважень, та не повідомив перевізника про недоліки актів, що в свою чергу свідчить про прийняття останнім виконаних позивачем за спірним договором господарських зобов`язань.
Разом з тим, колегією суддів встановлено, що наявні в матеріалах справи податкові накладні, надані Товариством з обмеженою відповідальністю “КОНТ-ТРАК”, м. Одеса відображають обсяг операцій за актами - № Б0000000422 від 04.06.2020 року на суму 14 179,80 грн.; № Б0000000452 від 12.06.2020 року на суму 13 300 грн.; № Б0000000471 від 26.06.2020 року на суму 16 020,10 грн.; № Б0000000479 від 01.07.2020 року на суму 12 267 грн.; № Б0000000480 від 01.07.2020 року на суму 13 067 грн.; № Б0000000573 від 29.07.2020 року на суму 12 458,30 грн.; № Б0000000625 від 12.08.2020 року на суму 12 419,20 грн.; № Б0000000626 від 12.08.2020 року на суму 12 419,20 грн.; № Б0000000680 від 31.08.2020 року на суму 12 364,20 грн.; № Б0000000681 від 01.09.2020 року на суму 12 402,80 грн.; №Б0000000682 від 01.09.2020 року на суму 12 402,80 грн.; № Б0000000683 від 31.08.2020 року на суму 12 364,20 грн.; № Б0000000684 від 31.08.2020 року на суму 12 364,20 грн.; №Б0000000703 від 01.09.2020 року на суму 12 402,80 грн., що також, в свою чергу, підтверджує виконання позивачем своїх зобов`язань за договором.
За загальними правилами судового процесу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).
Згідно з ч. 1 ст.76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).
Частиною 1 ст. 91 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
При цьому, слід зазначити, що доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості.
Обов`язок доказування визначається предметом спору. За загальним правилом тягар доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.
Згідно із ч. 1, 2, 3 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Так, з процесуальних документів по справі, а саме з відзиву на позовну заяву від 22.02.2021 року вх. №4852/21 вбачається, що скаржником в порядку, визначеному ст. 81 Господарського процесуального кодексу, заявлялось клопотання про  витребування від позивача належним чином завірених копій Реєстру. При цьому, відповідач не скористався правом, визначеним процесуальним законодавством на витребування від позивача оригіналів актів наданих послуг, та наявних у нього оригіналів спірних актів в матеріали справи також не надав, що унеможливлює суд апеляційної інстанції дослідити  оригінали первинних бухгалтерських документів та підписи на них та зробити відповідні висновки. Оскільки позивачем використання саме факсиміле підпису за матеріалами справи, зокрема позовною заявою, відповіддю на відзив та відзивом на апеляційну скаргу не підтверджене, а скаржником – не доведено зворотнього.  
Разом з тим, колегія суддів зауважує, що згідно положень ст. 307 Господарського кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. 
Тобто, з  наведеної норми вбачається, що зобов`язання з оплати виникає за фактично виконану роботу – перевезення, а оскільки закон пов`язує виникнення зобов`язання з оплати робіт фактом їх виконання, сам по собі акт приймання-передачі робіт не є визначальним для виникнення такого зобов`язального правовідношення.
При цьому, посилання скаржника на постанову Верховного суду від 28.04.2020 року по справі №902/452/19 в частині невідповідності статусу оригіналу документу, а саме, застосування підпису на первинних документах шляхом факсиміле не приймається до уваги колегією суддів, з огляду на те, що встановлені у вказаній справі обставини не є подібними до обставин, встановлених судами в цій справі, а тому викладені в ній висновки не підлягають беззастережному застосуванню у даному випадку. 
Враховуючи наведене вище, колегія звертає увагу та те, що, у відповідності до вимог ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України, яка визначає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду,   кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними; чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів, а тому, для того, аби правильно вирішити спір, судам необхідно розглядати правовий висновок через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.
Отже, встановивши наведені вище обставини, а також відсутність будь-яких претензій відповідача щодо обсягу та/або якості наданих послуг і факт неоплати послуг за договором, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача нарахованих суми основної заборгованості за договором, 3% річних та інфляційних втрат.
Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За таких обставин судова колегія вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю “АВ ЛОДЖИСТІК”, м. Одеса не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 22.03.2021 року у справі № 916/125/21 відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.
Керуючись ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд, - 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “АВ ЛОДЖИСТІК”, м.Одеса на рішення Господарського суду Одеської області від 22.03.2021 року у справі №916/125/21  залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 22.03.2021 року у справі № 916/125/21  – залишити без змін.
Постанова суду є остаточною і не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених у п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя 	Г.І. Діброва	
Судді 	Н.М. Принцевська	
 	А.І. Ярош