Справа № 128/355/21
Провадження № 22-ц/801/1852/2021
Категорія: 18
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бондаренко О. І.
Доповідач:Войтко Ю. Б.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2021 року	  	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючого (судді-доповідача) Войтка Ю. Б.,
суддів Міхасішина І. В., Стадника І. М., 
учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач ОСОБА_2 ,
розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 02 липня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Бондаренко О. І. в залі суду в місті Вінниці,
у цивільній справі № 128/355/21 за позовом  ОСОБА_1  до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

встановив:
У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до  ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, обґрунтувавши свої вимоги тим, що 25.11.2019 між ним та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого він передав відповідачу у власність 50 000 грн. На підтвердження укладеного договору позики ОСОБА_2 видала позивачеві розписку. У даній борговій розписці відповідач вказала, що зобов`язана сплачувати відсотки за користування коштами в розмірі 4% за кожен тиждень користування коштами, однаковими платежами, які вказані у графіку платежів.
Відповідачем частково проводилися погашення заборгованості, на звернення позивача щодо добровільного погашення заборгованості відповідач не реагує: не зважаючи на встановлений та погоджений порядок та умови повернення грошових коштів уникає зустрічі та ухиляється від виконання зобов`язання.
Станом на 25.01.2021 заборгованість відповідача складає 118 017,00 грн., з яких: 29 353,00 грн. – основна сума боргу, 88 664,00 грн. – заборгованість по відсотках за користування коштами.
Посилаючись на норми статей 1046, 1047, 1049 ЦК України, які регулюють договір позики, і норми статей 526, 527, 536, 625 ЦК України, що регулюють правовідносини стосовно виконання зобов`язань, позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики від 25.11.2019 в сумі 118 017,00 грн. та понесених судових витрат.
Заочним рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 02 липня 2021 року в задоволенні позову  ОСОБА_1  до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Однак розписка, складена 25.11.2019 про отримання ОСОБА_2 грошових коштів від ОСОБА_1 у сумі 50000,00 грн. не містить зобов`язання про їх повернення. Отже суд, встановивши справжню правову природу розписки, дійшов до висновку, що укладення між сторонами договору позики не відбулося, тому позовні вимоги про стягнення боргу не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства і не підтверджуються належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим не підлягають задоволенню.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його таким, що не відповідає нормам матеріального права, що потягло за собою ухвалення незаконного рішення, тому просить скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі, судові витрати покласти на відповідача.
Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що між сторонами договір позики не укладався. Вказує, що 25.11.2019 між ним та відповідачем укладений договір позики, про що свідчить написана нею розписка. Вказаний договір за своєю правовою природою є договором позики. Цей договір містить умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. При цьому, зважаючи на реальний характер договорів позики, вказаний договір підтверджує факт передачі грошових сум позичальнику. Як слідує із матеріалів справи, зокрема розписки, виданої ОСОБА_2 , остання взяла у ОСОБА_1 в борг грошові кошти в сумі 50 000 грн, які зобов`язалась повернути. Також зобов`язалась сплачувати позивачу 4% за кожний тиждень користування коштами, однаковими платежами, що вказані у графіку платежів. Зі змісту розписки не слідує, що нею встановлений строк, на який відповідач отримала у борг кошти, відтак зобов`язання з повернення коштів мало б бути виконано протягом тридцяти днів з дня отримання вимоги про повернення коштів, що передбачено п. 2 ч. 1 ст. 1049 ЦК України. Вважає, що оскільки він звернувся до суду з вимогою про повернення грошових коштів за розпискою від 25.11.2019 – 11.02.2021 (дата відкриття провадження по справі), то пред`явленням позову до суду позивач висунув боржнику вимогу про повернення грошових коштів, яку відповідач протягом тридцяти днів мала б виконати. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 639/2989/16-ц. Однак сума позики до цього часу повернута не була, відповідач жодних дій щодо повернення коштів на звернення позивача до суду не вчинила, тому він вважає, що з відповідача на його користь підлягає стягненню борг за договором позики в сумі 118 017 грн. 
Відповідач ОСОБА_2 не скористалася своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Положеннями частини першої статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини третьої статті 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, дійшов до наступних висновків.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам закону.
По справі встановлено наступні обставини.
25.11.2019 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого позивач передав відповідачу у власність 50 000 грн. На підтвердження укладеного договору позики ОСОБА_2 видала позивачеві розписку (а. с. 5).
У вказаній борговій розписці відповідач ОСОБА_2 вказала, що зобов`язана сплачувати відсотки за користування коштами в розмірі 4% за кожен тиждень користування коштами, однаковими платежами, які вказані у графіку платежів у додатку 2 (а. с. 6 - 7).
Позивачем ОСОБА_1 в підтвердження вимог позову та укладення договору позики, надано оригінал розписки від 25.11.2019 (а. с. 26). 
Спір між позивачем та відповідачем виник з приводу стягнення заборгованості за договором позики згідно з розпискою.
В справі що розглядається, правомірність правочину позики відповідачем не оспорюється.
Позикові відносини регулюються положеннями глави 71 ЦК України.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частині другій статті 16 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).
За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.
Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
У відповідності до статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України).
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
В постановах Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі 6-1103цс16, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14, від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13 висловлена правова позиція про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.
Суд першої інстанції дослідивши розписку, виявивши її справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, дійшов до висновку, що між сторонами договір позики не укладався.
При цьому пославшись на частину першу статті 1049 ЦК України, якою встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором, вказав, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.
Встановивши з розписки, складеної 25.11.2019, що 25.11.2019 ОСОБА_2 отримано від ОСОБА_1 кошти у сумі 50 000 грн., суд першої інстанції вказав, що розписка про отримання грошових коштів не містить зобов`язання про їх повернення, тому дійшов висновку, що укладення між сторонами договору позики не відбулося.
Проте апеляційний суд не погоджується з такими висновками, так як суд першої інстанції не повністю з`ясував обставини, що мають значення для справи, а викладені у рішенні суду висновки не відповідають дійсним обставинам справи, судом допущене неправильне застосування норм матеріального права.
Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.
Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей і може не співпадати із датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складенню розписки має передувати факт передачі грошей у борг.
За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів та підтверджує як факт укладення договору, так і факт отримання боржником грошових коштів.
В судовому засіданні в апеляційній інстанції встановлено, що в матеріалах справи на а. с. 26 міститься оригінал розписки від 25.11.2019, наступного змісту: «Я, ОСОБА_2 , даю цю розписку ОСОБА_1 , що позичила у нього гроші у розмірі 50 000 грн. (п`ятдесят тисяч грн.), які він передав мені за місцем мого проживання в присутності свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 », та зазначено паспортні дані відповідача та позивача, а також вказаних свідків.
Отже, з тексту цієї розписки однозначно вбачається, що відповідач отримала кошти в борг 25.11.2019, що свідчить про обов`язок повернення отриманих коштів.
У вказаній розписці відповідач ОСОБА_2 вказала, що зобов`язана сплачувати відсотки за користування коштами в розмірі 4% за кожен тиждень користування коштами, однаковими платежами, які вказані у графіку платежів у додатку 2.
Узгодження сторонами істотних умов договору позики, факт отримання грошових коштів ОСОБА_2 підтверджується змістом розписки, яка складена нею власноручно.
Договір позики від 25.11.2019 не містить точної дати повернення грошових коштів, отже сторонами у справі не врегульовано питання щодо остаточної дати повернення грошових коштів.
Судова колегія вважає необхідним до спірних правовідносин застосувати положення пункту 2 частини першої статті 1049 ЦК України, якою передбачено, що якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вимогою про повернення грошових коштів за розпискою від 25.11.2019 у лютому 2021 року. Отже з моменту пред`явлення позову до суду позивач ОСОБА_1 висунув ОСОБА_2 вимогу про повернення грошових коштів, яку відповідач на протязі тридцяти днів повинна була виконати, але не виконала.
За таких обставин судова колегія вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню на підставі статті 1049 ЦК України.  
Зазначений висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 31 жовтня 2018 року в справі № 639/2989/16-ц, яка є обов`язковою для врахування при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України. 
З метою захисту майнових інтересів позичальника від недобросовісного позикодавця стаття 1051 ЦК надає позичальникові право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Обставину стосовно передання чи навпаки, непередання грошових коштів або речей, доводить та сторона, яка посилається на таку обставину. При встановленні судом факту неотримання позичальником від позикодавця грошей або речей, визначених родовими ознаками, договір позики вважається неукладеним. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.
Судова колегія враховує, що договір позики відповідач не оспорила, а тлумачення змісту правочину допускається виключно з ініціативи учасників правочину (ст. 213 ЦК України).
Статтею 536 ЦК України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Таким чином, по справі є достатньо доказів того, що сума заборгованості за договором позики, становить 118 017,00 грн., з яких: 29 353,00 грн. – основна сума боргу, 88 664,00 грн. – заборгованість по відсотках за користування коштами, позика не повернена, а відтак позов підлягає до задоволення.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції у порушення статей 264, 265 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув, з характером спірних правовідносин належним чином не визначився та дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .
Отже, обставини на які посилається позивач в апеляційній скарзі як на підставу перегляду судового рішення в частині порушення судом першої інстанції норм матеріального права знайшли своє підтвердження.
Неправильне застосування судом першої інстанції зазначених норм матеріального права у справі, яка переглядається, призвело до неправильного вирішення справи, а це відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення, ухваленого у цій справі, та прийняття нового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.
Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, апеляційний суд в порядку частини тринадцятої статті 141 ЦПК України наводить розрахунок розподілу судових витрат. 
Позивач при зверненні до суду сплатив 1 180,17 грн судового збору за подання позову (а. с. 1) та 1 770 грн судового збору за подання апеляційної скарги (а. с. 32), тобто всього поніс судові витрати в розмірі 2 950,17 грн, які підлягають стягненню з відповідача.
Враховуючи, що положення статті 19 ЦПК України в структурі законодавчого акту розташовані серед Загальних положень цього Кодексу, суд вправі відносити справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду. При цьому, за змістом правилами пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України справи, зазначені в цьому положенні, є малозначними в силу властивостей, притаманних такій справі, виходячи з ціни пред`явленого позову та його предмета, без необхідності ухвалення окремого судового рішення щодо віднесення зазначеної справи до відповідної категорії.
З огляду на те, що апеляційна скарга подана на рішення суду у справі, ціна позову у якій, з огляду на розмір заборгованості, становить менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то відповідно до положень пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому не підлягає касаційному оскарженню (п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України) крім випадків, передбачених підпунктами а - г пункту 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.
На підставі викладеного та керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, суд, 
постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнити.
Заочне рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 02 липня 2021 року скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги  ОСОБА_1  до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити. 
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь  ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) 118 017 (сто вісімнадцять тисяч сімнадцять гривень 00 коп.) заборгованості за договором позики, укладеним 25 листопада 2019 року.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 2 950,17 (дві тисячі дев`ятсот п`ятдесят гривень 17 коп.) понесених ним судових витрат.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, не підлягає.
Повний текст постанови складено 16 вересня 2021 року.

       Головуючий                                          Ю. Б. Войтко

       Судді:                                                            І. В. Міхасішин 

                                                 І. М. Стадник