ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
«31» серпня 2021 року
м. Харків
справа № 635/5050/17
провадження № 22ц/818/2929/21
 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -         Бурлака І.В. (суддя-доповідач),
суддів -         Котелевець А.В., Хорошевського О.М.
за участю секретарів – Дмитренко А.Ю., Колосовської А. Р.,
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 , представниця позивача – ОСОБА_2 ,
відповідачі – ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , представник відповідача – ОСОБА_5 ,
третя особа – приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Чижова Н.А.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 02 травня 2018 року в складі судді Шинкарчука Я.А.
в с т а н о в и в:
У вересні 2017 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Чижова Наталія Анатоліївна  про визнання договору недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що його батькам ОСОБА_3 та ОСОБА_6 належали на праві спільної сумісної власності подружжя 7/10 частин житлового будинку АДРЕСА_1 . Право власності на 7/10 частин указаного житлового будинку зареєстровано за його батьком, ОСОБА_3 , 16 січня 1991 року на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого 03 січня 1991 року.

Вказав, що після смерті матері 27 травня 1992 року він як спадкоємець, який постійно проживав зі спадкодавцем, прийняв спадщину. Проте, свідоцтво про право на спадщину не отримав.
Зазначив, що у 2017 році з метою отримання свідоцтва про право на спадщину він мав намір звернутися до нотаріуса, але від батька дізнався, що той у 2013 році продав 7/10 частин будинку ОСОБА_4 .

Вказав, що фактично батько розпорядився його часткою в праві власності на будинок і позбавив його права на спадкове майно, що є підставою для визнання договору купівлі-продажу частини будинку недійсним.

Окрім того, на момент продажу в указаному будинку була зареєстрована його неповнолітня дочка, проте обов`язкової попередньої згоди на продаж частини будинку орган опіки та піклування не надавав.

Просив визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений 07 листопада 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чижовою Н.А., зареєстрований у реєстрі за № 2454.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 02 травня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду – скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Як доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 виклав позовні вимоги. Вказав, що суд першої інстанції не врахував, що він прийняв спадщину після смерті матері, постійно проживаючи з нею, вступив в управління і володіння спадковим майном. Про продаж будинку він дізнався лише у 2017 році. Зазначив, що пунктом 15 спірного договору передбачено, що частина будинку відчужується за згодою дружини, проте, дружина його батька, яка надала таку згоду, жодних прав на будинок не мала, оскільки шлюб зареєстрований 25 грудня 1993 року, а право власності на продану частку будинку продавець набув 16 січня 1991 року. Спірний договір позбавив гарантованого права дитини, яка на момент продажу була там зареєстрована, на житло та порушив охоронювані законом її інтереси, оскільки договір був укладений за відсутності обов`язкової згоди органу опіки та піклування.

07 липня 2018 року від представника ОСОБА_4 до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому він просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, апеляційну скаргу - без задоволення. Вказав, що позивач не надав суду доказів того, що він є співвласником спірного будинку. Посилався на те, що факт необізнаності позивача про укладення правочину його батьком є досить сумнівним, оскільки позивач сам вказує на постійне проживання з батьком у проданому житловому будинку, тому строк позовної давності сплив 08 листопада 2016 року, виходячи з дати укладення договору купівлі-продажу 07 листопада 2013 року, тоді як з позовом він звернувся лише 06 вересня 2017 року. 

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 22 серпня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задоволено частково, рішення Харківського районного суду Харківської області від 02 травня 2018 року – скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 – задоволено частково; визнано недійсним договір купівлі-продажу від 07 листопада 2013 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом нотаріус Харківського міського нотаріального округу Чижовою Н.А. та зареєстрований у реєстрі за № 2454, недійсним в частині 7/40 часток житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 ; в іншій частині в задоволенні позову – відмовлено; вирішено питання щодо судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 17 лютого 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 – залишено без задоволення, касаційну скаргу ОСОБА_4 , підписану адвокатом Донцем Д.О. – задоволено частково; постанову Апеляційного суду Харківської області від 22 серпня 2018 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу 7/40 частин житлового будинку АДРЕСА_1 – скасовано, справу в указаній частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції; постанову Апеляційного суду Харківської області від 22 серпня 2018 року в іншій частині залишено без змін; зазначено, що із прийняттям постанови суду касаційної інстанції постанова Апеляційного суду Харківської області від 22 серпня 2018 року в скасованій частині втрачає законну силу.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, рішення суду – скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не довів у встановленому законом порядку, що він має право на частку в житловому будинку в порядку спадкування за законом після смерті його матері й прийняв таку спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном. Оспорений позивачем правочин вчинений за вільного волевиявлення його учасників, які мали необхідний обсяг цивільної дієздатності. Договір укладений не батьками дитини, а дідом, тому дозвіл органу опіки і піклування не вимагається.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 24 лютого 1967 року ОСОБА_3 перебував у шлюбі з ОСОБА_7 , що підтверджується витягом із Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00018607054 від 30 серпня 2017 року (а. с. 9). Від шлюбу мають сина ОСОБА_1 (а. с. 7).

Як вбачається з копії паспорта ОСОБА_1 , він з 19 червня 1986 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , і фактично проживає за вказаною адресою разом із батьком ОСОБА_3 та дочкою ОСОБА_8 , що підтверджується актом обстеження від 29 серпня 2017 року №95-Г (а. с. 5-6, 8, 11).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла (а. с. 10).

07 листопада 2013 року між ОСОБА_3 та   ОСОБА_4 укладений договір купівлі-продажу 7/10 частин житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою:  АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чижовою Н. А. та зареєстрований у реєстрі за № 2454 (а. с. 48).

Пунктом 3 цього договору передбачено, що відчужувана частина будинку на момент продажу належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок (домоволодіння), виданого 03 січня 1991 року виконавчим комітетом Харківської районної ради народних депутатів згідно з його рішенням від 25 грудня 1990 року №1173, зареєстрованого у Харківському міжрайонному бюро технічної інвентаризації 16 січня 1991 року за реєстровим № 167, записаного в книгу № 2, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в ДРРП - 205837663251.

Пунктом 6 договору купівлі-продажу визначено, що своїм підписом під цим договором продавець підтверджує факт повного розрахунку за продану частину будинку та відсутність до покупця будь-яких претензій фінансового характеру.

Того ж дня, 07 листопада 2013 року, право власності на 7/10 частин зазначеного будинку зареєстровано за ОСОБА_4 , що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12 вересня 2017 року № 97088990 (а. с. 23).

Однією з загальних засад цивільного законодавства є свобода договору (стаття 3 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Частина перша статті 203 ЦК України регламентує, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з частиною першою 1  статті 215 ЦК України  підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою-шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статей  16, 203, 215 ЦК України  для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

За змістом статей  22, 24 КпШС УРСР у редакції, чинній на момент придбання спірного житлового будинку, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження майном. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 548 ЦК УРСР (у редакції, чинній на момент смерті  ОСОБА_6 ) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями.  Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

У частині першій та другій статті 549 ЦК УРСР (у редакції, чинній на момент смерті  ОСОБА_6 ) передбачено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Аналіз змісту статей  548, 549 ЦК УРСР  свідчить про те, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Діями спадкоємця, що свідчать про прийняття ним спадщини є: 1) фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном; 2) подача в державну нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини.

У постанові Верховного Суду України від 06 лютого 2013 року в справі № 6-167цс12 зроблено висновок, що «відповідно до статей  524, 529 ЦК УРСР, чинного на час відкриття та оформлення спадщини, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Спадкоємцями за законом першої черги є, в рівних частках, діти та дружина померлого. Статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Згідно з положеннями статей 549, 554 ЦК УРСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Якщо спадкодавець заповідав усе своє майно призначеним ним спадкоємцям, то частка спадщини, яка належала б спадкоємцеві, який відпав, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними в рівних частках. Відповідно до статті 553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом в праві був відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважалося, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини. Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом було правом спадкоємця й залежало виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину».

Як встановлено судом, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 як спадкоємці першої черги за законом після смерті ОСОБА_6 вступили у володіння спадковим майном, ураховуючи факт їх спільного проживання зі спадкодавицею. Отже, 7/20 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , набутого ОСОБА_3 і ОСОБА_6 в шлюбі, ввійшло до спадкової маси після смерті ОСОБА_6 , а тому кожен із спадкоємців першої черги успадкував по 7/40 частин указаного будинку.

За таких обставин, беручи до уваги, що оспорюваним договором купівлі-продажу ОСОБА_3 розпорядився нерухомим майном, 7/40 частин якого належало ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом, позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання спірного договору недійсним є обґрунтованими у частині продажу належних йому 7/40 часток будинку.

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що право користування відчужуваним будинком мала неповнолітня дитина, а дозвіл органу опіки і піклування на відчуження нерухомого майна не отримувався, є безпідставними, оскільки оспорений правочин укладено дідом малолітньої дитини, а не її батьками, та сама по собі відсутність дозволу органу опіки і піклування без встановлення порушення прав дитини не може бути підставою для визнання договору недійсним у цілому.

Разом з тим, в суді першої інстанції відповідач ОСОБА_4 заявив про застосування наслідків спливу строку позовної давності щодо позовних вимог ОСОБА_1 з посиланням на те, що позивач міг дізнатися про порушення його прав, починаючи з дня укладення оспорюваного правочину (а. с. 27-28).

Відповідно до  статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

У постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-75цс15 вказано, що «формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача».

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) вказано, що «можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що суди дійшли правильного висновку, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше».
Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.
Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.
З висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 185/3012/16-ц, вбачається, що перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Заявляючи про сплив строку позовної давності відповідач ОСОБА_4 посилався на те, що позивач та його батько ОСОБА_3 спільно проживають у спірному будинку, що виключає будь-яку можливість для позивача бути необізнаним про порушення свого права. На його думку, позивачу стало відомо про порушення його права ще 07 листопада 2013 року, таким чином позовна давність сплила 08 листопада 2016 року, проте він звернувся до суду лише 06 вересня 2017 року, тобто з пропуском цього строку.

Натомість, позивач ОСОБА_1 посилався на те, що про укладення спірного договору він дізнався лише у 2017 році від свого батька ОСОБА_3 . Раніше батько не повідомляв йому про укладення договору купівлі-продажу.

Зазначені позивачем обставини підтверджуються поясненнями його батька ОСОБА_3 від 10 жовтня 2017 року до суду першої інстанції, з яких вбачається, що після смерті дружини у 1993 році він уклав новий шлюб з ОСОБА_9 , яка вмовила його укласти оспорюваний договір з її онуком – ОСОБА_4 . Про укладення договору своєму синові ОСОБА_1 він не повідомляв (а. с. 55, 70).

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, як до, так і після укладення оспорюваного договору ОСОБА_1 разом з батьком ОСОБА_3 проживали у спірному будинку. Відповідач ОСОБА_3 продовжував сплачувати комунальні послуги. Тобто з укладенням оспорюваного договору у фактичних правовідносинах сторін жодних змін не відбулось. Новий власник 7/10 частин будинку ОСОБА_4 не вимагав від ОСОБА_3 та ОСОБА_1 виселитися з належного йому майна, не заявляв про свої права на проживання у будинку, користування та розпорядження ним. 

За таких умов, сам факт постійного проживання позивача разом з батьком у спірному будинку жодним чином не свідчить про його обізнаність щодо укладення оспорюваного договору та про те, що він міг дізнатися про порушення своїх прав ще з дня його укладення.

Навпаки, продовжуючи безперешкодно проживати у спірному будинку та ставитись до нього як до свого житла, позивач обґрунтовано вважав, що має таке право, та у нього не було достатніх підстав для висновку, що 7/10 частин спірного будинку вже не є власністю його та його батька.

В суді апеляційної інстанції сторони не заперечували, що в спірному будинку з моменту його продажу і до теперішнього часу проживали та проживають ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . ОСОБА_4 в цьому будинку не проживав та не проживає. Представниця ОСОБА_1 акцентувала увагу суду на тому, що батько ОСОБА_1 сину про укладення договору купівлі - продажу не повідомляв, продовжуючи проживати разом з сином в цьому будинку. Також, ОСОБА_1 пояснив, що йому батько про укладення договору купівлі – продажу не повідомляв.

Жодних конкретних відомостей про те, як саме позивач міг довідатися про укладення оспорюваного договору, не будучи його стороною та не будучи повідомленим батьком про його укладення, відповідачем не надано. Його доводи про те, що позивач міг довідатися про порушення його прав з дня укладення договору, є лише його припущеннями.

За відсутності інших доказів, які б спростовували доводи ОСОБА_1 про те, що він дізнався про порушення своїх прав лише у 2017 році, що підтверджуються поясненнями його батька, підстав для застосування наслідків спливу позовної давності не вбачається.

Отже, звернувшись до суду із позовом у вересні 2017 року, позивач не пропустив позовну давність, встановлену статтею 257 ЦК України.

Виходячи з вищевикладеного, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 та визнання договору купівлі-продажу від 07 листопада 2013 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Чижовою Н.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 2454, недійсним в частині 7/40 часток житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині – щодо відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 , є чинною постанова Апеляційного суду Харківської області від 22 серпня 2018 року.
За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позов та апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, та ним сплачено судовий збір за позовну вимогу немайнового характеру, з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підлягає стягненню на його користь судовий збір за подачу позову та апеляційної скарги в сумі 1600,00 грн (640,00+960,00) в рівних частках по 800,00 грн з кожного.

Керуючись ст. ст. 367, 368,  п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381 – 384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Харківського районного суду Харківської області від 02 травня 2018 року – скасувати в частині відмови ОСОБА_1 у визнанні договору купівлі-продажу від 07 листопада 2013 року, укладеного між ОСОБА_3  та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Чижовою Наталією Анатоліївною та зареєстрованого в реєстрі за № 2454 - недійсним в частині 7/40 часток житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Чижова Наталія Анатоліївна  в цій частині – задовольнити.
Визнати договір купівлі-продажу від 07 листопада 2013 року, укладений між ОСОБА_3  та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Чижовою Наталією Анатоліївною та зареєстрований в реєстрі за № 2454 - недійсним в частині 7/40 часток житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 .
В іншій частині рішення суду не переглядалося на підставі постанови Верховного Суду від 17 лютого 2021 року.
Стягнути з  ОСОБА_3  та ОСОБА_4  на користь   ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1600,00 грн по 800,00 грн з кожного.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                         І.В. Бурлака

Судді                                                                 А.В. Котелевець

О.М. Хорошевський

Повний текст постанови складено 02 вересня 2021 року.