Окрема думка
судді Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду 
ОСОБА_1 
справа № 679/818/20
провадження № 51-3899 ск 21
13 вересня 2021 року колегією суддів Верховного Суду у складі головуючого ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , на підставах п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, було постановлено ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Нетішинського міського суду Хмельницької області від 08 лютого 2021 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 12 липня 2021 року.
Ухвалою встановлено, що обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Однак з такою позицією колегії суддів не погоджуюсь, виходячи з наступного.
Частиною 1 ст. 433 КПК України , передбачено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412–414 КПК України. 
Як убачається з касаційної скарги, захисник, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме неправильну кваліфікацію дій засудженого ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 121 КК України, а також на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, ставив питання про зміну рішень судів попередніх інстанцій. При цьому просив перекваліфікувати дії ОСОБА_5 з ч. 2 ст. 121 КК України на ч. 1 ст. 119 КК України та призначити останньому покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України.
На мій погляд, вказані обставини, в їх сукупності, необхідно перевірити шляхом дослідження матеріалів кримінального провадження, а не виключно за копіями судових рішень судів попередніх інстанцій. При цьому звертаю увагу на те, що обвинувальний акт щодо ОСОБА_5 надійшов до суду першої інстанції за п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України, проте суд перекваліфікував дії останнього на ч. 2 ст. 121 КК України, а апеляційний суд з такими висновками погодився. Однак, на моє переконання, така позиція судів попередніх інстанцій потребує більш додаткової перевірки.
Така позиція узгоджується із судовою практикою Верховного Суду, зазначеною у постановах від 06 лютого 2020 року у справі №159/5741/18 (провадження                     № 51-5092ск19), 05 березня 2020 року у справі № 739/1437/18 (провадження     № 51-5473ск19), 19 березня 2020 року у справі № 654/2820/17 (провадження  № 51-5998ск19), 11 березня 2021 року у справі № 333/527/19 (провадження                             № 51-4987ск20), 20 травня 2021 року у справі № 420/5/19 (провадження                           № 51-6304ск20), згідно яких Судом відкривались касаційні провадження за касаційними скаргами, в яких ставилось питання про перекваліфікацію дій засуджених та призначення їм більш м`якого чи більш суворішого покарання.
За таких обставин вважаю, що у колегії суддів були всі підстави для прийняття касаційної скарги захисника ОСОБА_4 до розгляду та відкриття касаційного провадження.

Суддя                                                                                               ОСОБА_1