Справа № 161/5125/21 	Головуючий у 1 інстанції: Пушкарчук В. П. 	
Провадження № 22-ц/802/1042/21  Категорія: 80 	  Доповідач: Бовчалюк  З. А.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
15 вересня 2021 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Бовчалюк З.А.,   
суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,
з участю секретаря судового засідання Вакіної Д.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Луцький комбінат хлібопродуктів № 2» Державного агентства резерву України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 травня 2021 року,

                                     В С Т А Н О В И В:

18.03.2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначила, що у період з 08.04.1985 року по 23.10.2017 року вона перебувала у трудових відносинах з ДП «Луцький комбінат хлібопродуктів №2». У день її звільнення відповідачем не було проведено з нею повного розрахунку, а тому 06.12.2018 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області було видано судовий наказ про стягнення з ДП «Луцький комбінат хлібопродуктів №2» на її користь нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 94828,78 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 92610,14 грн. Середній заробіток був розрахований за період з 24.10.2017 року по 06.12.2018 року та такий фактично був виплачений їй відповідачем 14.06.2019 року. Таким чином, ДП «Луцький комбінат хлібопродуктів №2» повинно бути сплачено також середній заробіток за період з 07.12.2018 року до 14.06.2019 року, що складає 129 робочих днів. При цьому, її середньоденна заробітна плата, виходячи із двох останніх робочих місяців складає 2045,47 грн. 
Враховуючи наведене, просить суд стягнути з відповідача на свою користь 263865,63 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 07.12.2018 року по 14.06.2019 року, а також судові витрати по справі з яких: 2638,66 грн. витрат на оплату судового збору та 15000 грн. витрат на правничу допомогу.
Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 травня 2021 року в задоволені позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник позивача Іщук І.М. подав апеляційну скаргу, у якій  просить скасувати це рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позову. 
На адресу апеляційного суду від представника ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи за відсутністю позивача та її представника. 
Будучи належним чином повідомлені про день та годину розгляду справи, учасники справи у судове засідання сторони не з`явилися і їх неявка відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Згідно з ч.5 ст.268, ст.381 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.
Судом першої інстанції встановлено, що у період з 08.04.1985 року по 23.10.2017 року ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з ДП «Луцький комбінат хлібопродуктів № 2».
Відповідно до судового наказу від 06.12.2018 року стягнуто з ДП «Луцький комбінат хлібопродуктів № 2» на користь ОСОБА_1 – 9482,78 грн., з яких нарахована, але не виплачена заробітна плата – 44 894,83 грн., невиплачена сума індексації – 3408,85 грн., компенсація за відпустку – 37333,20 грн., вихідна допомога – 9191,90 грн., а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 92610,14 грн.
06.12.2018 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області було видано судовий наказ про стягнення з ДП «Луцький комбінат хлібопродуктів № 2» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 92610,14 грн.
Зазначена сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні була стягнута за період з 24.10.2017 року по 07.12.2018 року, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується самою позивачкою. У даному періоді 282 робочих дні.
Згідно з копією квитанції від 14.06.2020 року, ОСОБА_1 , в порядку примусового виконання судового наказу від 06.12.2018 року, було виплачено заборгованість у розмірі 187438,92 гривень.
Водночас, як вбачається з матеріалів справи, позивачу було виплачено заборгованість по заробітній платі на підставі судового наказу від 06.12.2018 року лише 14.06.2019 року.
Звертаючись до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивач посилалась на те, що оскільки в день звільнення –  24 жовтня 2017 року сума, яка належала до виплати, не була виплачена, а відтак відповідач зобов`язаний виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку, починаючи з 07.12.2018 року по 14.06.2019 року  включно.
Згідно з розрахунком, проведеним позивачем середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.12.2018 року по 14.06.2019 року становить 263865, 63  грн.
Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
Приписами ст.116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Згідно з ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.
Є встановленим, що на день звільнення позивачу не проведено виплату всіх належних  від підприємства сум.
Відтак, суд першої інстанції дійшов до правильно висновку, що позивач на підставі статті 117 КЗпП України має право на виплату їй середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Водночас згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. а у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.
Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесуальних рішень.
Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).
Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.
Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки  розрахунку при звільненні, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника,отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки  розрахунку при звільненні обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Вказаний правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 522/13736/15 (провадження № 61-25545сво18).
Враховуючи те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні  за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою, тому строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення зазначеного заробітку обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, тобто з часу фактичного розрахунку (частина перша статті 233 КЗпП України).
У пункті 2.2 рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпПу взаємозв`язку з положеннями статей 117,237-1цьогокодексувказано, що «за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним».
Про порушення свого права позивач дізналась 15.06.2019 року – на наступний день після того, коли з нею не був проведений відповідачем повний розрахунок при звільненні. До суду з цим позовом позивач звернулась лише 18.03.2021 року, тобто з пропуском трьохмісячного строку звернення до суду для вирішення даного трудового спору. Клопотання про поновлення строку звернення до суду позивач не заявляла. Поважних причин пропуску цього строку матеріали справи не містять.
Оскільки позовні вимоги по суті є обґрунтованими, однак позивач пропустила встановлений ч. 1 ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду для вирішення трудового спору, суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з цих підстав.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не мав права застосовувати строк позовної давності, оскільки про це не заявляв  відповідач.
Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення – в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.
Згідно з вимогами статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.
У статті 234 КЗпП України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. При цьому поважними причинами пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.
Оскільки строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін, тому у кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.
Строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права, норма статті 233 КЗпП України деталізує це правило стосовно випадків звільнення працівника. У такому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки: в залежності від того, яка з цих подій відбулася раніше.
Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.
Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі (частина третя статті 267 ЦК України).
Вказаний  висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року № 751/1198/18 .
З врахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, встановивши обставини справи, врахувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини та правові висновку Верховного суду, обґрунтовано відмовив у задоволенні позову. 
З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що  апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції  - без змін.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не містять підстав для скасування судового рішення.
За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Датою прийняття постанови у даній справі є 15 вересня  2021 року, тобто дата складення повного судового рішення.
Керуючись статтями  268, 375, 381, 382, 383, 384, 389-390 ЦПК України, суд

                                         У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2   залишити без задоволення.
Заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 травня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: