КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа №358/361/20                                                                                               головуючий у І інстанції: Тітов М.Б.
провадження 22-ц/824/9406/2021                                                                                           доповідач: Сліпченко О.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
31 серпня 2021 року                                                                                    м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: Сліпченка О.І. (суддя-доповідач), Сушко Л.П., Гаращенка Д.Р.
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1  на рішення Богуславського районного суду Київської області від 28 квітня 2021 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення майна в натурі,-
ВСТАНОВИВ:
В березні 2020 року ОСОБА_1 звернувшись з вищевказаним позовом, який обґрунтовано тим, що вона перебувала у шлюбі із відповідачем, який було розірвано рішенням Богуславського районного суду Київської області 24 березня 2017 року.
Після розірвання шлюбу відповідач став проживати окремо від неї та відмовився добровільно поділити спільно набуте майно.
За її заявою 24 березня 2017 року у присутності депутата Ісайківської сільської ради Богуславського району Київської області Онопрієнка О.О. та свідків  ОСОБА_3 і ОСОБА_4 було складено опис належного їм майна за адресою: АДРЕСА_1 .
В період з 25 березня 2017 року по 07 червня 2018 року відповідачем взято у неї в борг з обов`язком повернути перелічене в позовній заяві майно, про що він написав відповідні розписки.
Просила витребувати у відповідача 0,25 м3 картоплі дрібної, 0,25 м3 картоплі великої, 0,5 м3 картоплі посадкової, 37 мішків, свиноматку і 13 поросят, свині (6 міс.) 7 голів, теличку 1,5 міс., 1 м3 буряку кормового, велосипед дорослий, ланцюг вагою 11240 гр., 2 прикорні вагою 5540 гр., оприскувач навісний тракторний на 800 л., насос вібраційний, мотиги ручні з лапами 4 шт., автомобіль марки «Хюндай Акцент» 2009 року випуску, зарядний пристрій, корову 2014 року, сівалку саморобну, коток водоналивний, граблі (габлі), цепок вагою                  5660 гр., теліжку, циркулярку з шнуром.
 
Рішенням Богуславського районного суду Київської області від 28 квітня 2021 року відмовлено в задоволенні позову.  
Не погоджуючись із вказаними судовими рішенням ОСОБА_1  звернулась з апеляційною скаргою, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права.
Вказує, що нею заявлено позов, щодо повернення майна, отриманого відповідачем у відповідності до розписок.
Зауважує, що відповідач не заперечував отримання спірного майна, а тому вважає, що воно підлягає поверненню. 
У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач вказує, що майно яке просить витребувати позивач являється спільним майном подружжя, а тому погоджується з висновками місцевого суду про відсутність підстав для задоволення позову. 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, оскільки ціна позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що було визначено позивачем самостійно та відповідно до ціни позову сплачено судовий збір, із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи,  розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, підстави для задоволення клопотань позивача про необхідність виклику сторін в судове засідання відсутні.
 
Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.
Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. 
Ці дані встановлюються такими засобами;
1)                 письмовими, речовими і електронними доказами;
2)                 висновками експертів
3)                 показань свідків.
Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає в повній мірі.
 
Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що майно, яке позивач просить витребувати у відповідача являється їх спільним майном, а відтак доводи позивача, щодо незаконного заволодіння ним та відповідно необхідності у витребуванні є необґрунтованими. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками з огляду на наступне.
 
Судом першої інстанції встановлено, що 23 вересня 2006 року виконавчим комітетом Ісайківської сільської ради Богуславського району Київської області, за актовим записом № 058 зареєстрований шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
На теперішній час, шлюб між сторонами розірвано рішенням Богуславського районного суду Київської області від 24 березня 2017 року (а.с. 3).
Після розірвання шлюбу за заявою ОСОБА_1 24 березня 2017 року у присутності депутата Ісайківської сільської ради Богуславського району Київської області Онопрієнка О.О., свідків ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та власників домогосподарства ОСОБА_2 і ОСОБА_1 було складено опис належного їм майна за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 4-7).
Місцевий суд встановив, що сторони мають право спільної сумісної власності на майно зазначене в акті опису від 24.03.2017.
Згідно копій розписок (а.с. 10-13, 31-33) відповідач ОСОБА_1 отримав із майна, яке вказане в акті опису, 0,25 м3 картоплі дрібної, 0,25 м3 картоплі великої, 0,5 м3 картоплі посадкової, 37 мішків, свиноматку і 13 поросят, свині (6 міс.) 7 голів, теличку 1,5 міс., 1 м3 буряку кормового, велосипед дорослий, ланцюг вагою 11240 гр., 2 прикорні вагою 5540 гр., оприскувач навісний тракторний на 800 л., насос вібраційний, мотиги ручні з лапами 4 шт., автомобіль марки «Хюндай Акцент» 2009 року випуску, зарядний пристрій, корову 2014 року, сівалку саморобну, коток водоналивний, граблі (габлі), цепок вагою 5660 гр., теліжку, циркулярку з шнуром.
 
Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Згідно із ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
 
Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено місцевим судом, предметом спору являється чайно, яке відноситься до спільного майна подружжя.
При цьому позивачка ОСОБА_1 заявляє позовні вимоги, щодо витребування вказаного спільного майна подружжя.
Місцевий суд вірно зауважив, що відсутні підстави для застосування наслідків передбачених ст. 387 ЦК України, щодо витребування спірного майна, оскільки воно являється спільним майном сторін спору. 
Вимог, щодо поділу спільного майна подружжя позивачем заявлено не було.
Щодо доводів про необхідність витребування вказаного майна у відповідача на підставі зобов`язань за розписками колегія суддів зазначає наступне. 
Розписка є документом, який підтверджує укладення договору позики. Відповідно до ст. 1046 ЦК України. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Стаття 1049 ЦК України наголошує, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Місцевий суд вірно зауважив, що надані стороною позивача розписки не можуть свідчити про зобов`язання відповідача про повернення вказаного в них майна, оскільки більшість із них не містить такої умови отримання позичальником майна із зобов`язанням їх повернення  та крім того розписки не містять повної інформації, щодо сторін правочину - даних позикодавця та позичальника, які надавали можливість їх ідентифікувати.
Таким чином, висновки місцевого суду про відмову в задоволенні позову являються обґрунтованими, оскільки підстав для витребування майна, яке являється спільним майном подружжя не передбачено нормами чинного законодавства, а копії розписок наявні в матеріалах справи не є підтвердженням, щодо наявності зобов`язання відповідача про повернення спірного майна позивачеві.
 
З урахуванням того, що інші доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи позивача, при цьому враховуючи, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову. 
Апеляційна скарга переповнена оцінкою доказів апелянтом, при цьому не вказується, які з доказів неправомірно були судом першої інстанції не прийняті, чи досліджувались із порушенням установленого законом порядку.
Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалені судові рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для скасування відсутні.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-
 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Богуславського районного суду Київської області від 28 квітня 2021 року залишити без змін. 
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених ч.3 ст.389 ЦПК України.
 
Повний текст постанови складено 31 серпня 2021 року.

                                                                                            Сліпченко О.І. 
 
                                                                                                   Гаращенко Д.Р.
 
                                                                                                        Сушко Л.П.