ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
«06» вересня 2021 року
м. Харків
справа № 643/7765/18
провадження № 22ц/818/2758/21
 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -         Бурлака І.В. (суддя-доповідач),
суддів -         Котелевець А. В., Хорошевського О. М.,
за участю секретарів – Дмитренко А.Ю., Колосовської А. Р.,
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідачі – ОСОБА_2 , представник відповідача – ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 15 лютого 2021 року в складі судді Довготько Т.М.
в с т а н о в и в:
У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої злочином, який в подальшому уточнив та просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь матеріальну шкоду, завдану внаслідок злочину в сумі 34 905,73 грн; в якості відшкодування моральної шкоди, завданої йому злочином, суму коштів у розмірі 1 000 000,00 грн; витрати на проведення судово-психологічної експертизи у розмірі 17 270,00 грн та 10 000,00 грн в якості витрат на професійну правничу допомогу.

У позовній заяві вказав, що докази на підтвердження суми витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн будуть надані пізніше, це є попереднім розрахунком.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 03 лютого 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 – задоволено частково; стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, завдану внаслідок злочину в розмірі 23 949,00 грн, моральну шкоду, завдану внаслідок злочину в розмірі 270 000,00 грн; в іншій частині позовних вимог - відмовлено; стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь держави судовий збір у розмірі 2939,49 грн в рівних частках по 979,83 грн з кожного.

09 лютого 2021 року за допомогою системи «Електронний суд» представниця ОСОБА_1 – ОСОБА_6 звернулась до суду першої інстанції із заявою про ухвалення додаткового рішення. 

Вказала, що рішення суду у справі ухвалено 03 лютого 2021 року. До видалення суду до нарадчої кімнати було наголошено, що після ухвалення рішення будуть надані докази розміру витрат на професійну правничу допомогу. 05 лютого 2021 року вона надіслала до суду відповідне клопотання та докази, а саме, договір, на підтвердження розміру витрат на правову допомогу. Однак, як стало відомо, з технічних причин заява та додаток у вигляді договору завантажились не в повному обсязі. У зв`язку з чим просила вважати строк для подання заяви пропущеним з поважних причин та поновити його, стягнути з відповідачів солідарно понесені позивачем витрати на оплату правової допомоги у розмірі 10 000,00 грн.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 15 лютого 2021 року у задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_6 про поновлення пропущеного процесуального строку для подання доказів, понесених судових витрат – відмовлено; заяву представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_6 про ухвалення додаткового рішення – залишено без розгляду.

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_1 через представника подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу суду – скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при ухваленні судового рішення, неповно з`ясувавши обставини справи, не звернув увагу на те, що 05 лютого 2021 року представниця позивача направляла за допомогою системи «Електронний суд» докази розміру витрат на правничу допомогу, а саме копію договору, з якого вбачається фіксована сума гонорару, проте лише 09 лютого 2021 року у електронному кабінеті їй випадково стало відомо, що додатки не завантажились у повному обсязі. Того ж дня, 09 лютого 2021 року, отримавши підтвердження повної оплати гонорару за договором та виявивши технічні неполадки при завантаженні попередніх документів, вона повторно надіслала заяву про ухвалення додаткового рішення з додатками та просила поновити пропущений з наведених поважних причин строк. Заява від 05 лютого 2021 року наявна у матеріалах справи, на що суд першої інстанції не звернув належної уваги. Оплата гонорару лише 09 лютого 2021 року не могла вплинути на розгляд заяви про ухвалення додаткового рішення, адже у договорі про надання правової допомоги визначено фіксований розмір гонорару.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити, ухвалу суду – скасувати.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що позивачем пропущений строк на подання доказів розміру витрат на правничу допомогу без поважних причин, тому підстав для поновлення цього строку не вбачається, а його заява підлягає залишенню без розгляду.

Статтею 246 ЦПК України передбачено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.

У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати .

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною 2 статті 126 ЦПК України документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 127 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Перелік поважності причин, які враховуються для поновлення пропущеного строку, законом не встановлено, вони визначаються у кожному конкретному випадку, виходячи з певних обставин, які мають юридичне значення.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними і пов`язані з дійсними істотними труднощами для вчинення процесуальних дій.

Аналіз практики ЄСПЛ свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків суд виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення у справі «Жоффер де ля Прадель проти Франції»).

Відповідні обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою.

Як вбачається з матеріалів справи рішенням Московського районного суду м. Харкова від 03 лютого 2021 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 ; стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на його користь матеріальну шкоду, завдану внаслідок злочину в розмірі 23 949,00 грн, моральну шкоду, завдану внаслідок злочину в розмірі 270 000,00 грн; в іншій частині позовних вимог - відмовлено; вирішено питання щодо судового збору.

При цьому, питання щодо розподілу витрат на правничу допомогу не вирішувалось, оскільки до ухвалення рішення у справі представницею позивача було зроблено заяву про те, що докази розміру витрат на правничу допомогу будуть надані після ухвалення рішення у справі.

В силу вимог частини 8 статті 141 ЦПК України такі докази мали бути подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, тобто до 08 лютого 2021 року включно.

05 лютого 2021 року за допомогою системи «Електронний суд» представниця ОСОБА_1 – ОСОБА_6 подала клопотання, у якому просила в порядку статті 137, частини 8 статті 141 ЦПК України долучити до матеріалів справи копію договору про надання професійної правової допомоги від 05 вересня 2018 року.

У переліку додатків до вказаної заяви зазначено копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю та копію договору про надання професійної правової допомоги від 05 вересня 2018 року. Однак, копії договору про надання професійної правової допомоги від 05 вересня 2018 року при надходженні документа до суду не виявилось, про що судом першої інстанції складено відповідний акт від 08 лютого 2021 року (а. с. 87 том 3).
09 лютого 2021 року за допомогою системи «Електронний суд» представниця ОСОБА_1 – ОСОБА_6 звернулась до суду першої інстанції із заявою про ухвалення додаткового рішення, у якій зазначила про те, що додатки, надіслані 05 лютого 2021 року, з технічних причин завантажились не в повному обсязі, та у зв`язку з цим просила вважати строк для подання заяви пропущеним з поважних причин та поновити його.

Разом із заявою від 09 лютого 2021 року представниця позивача надала копію договору про надання професійної правничої допомоги від 05 вересня 2018 року та копію квитанції №7 від 09 лютого 2021 року про оплату послуг на суму 10 000,00 грн (а. с. 99, 100 том 3).

Відмовляючи у задоволенні клопотання про поновлення строку та залишаючи заяву позивача без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що поважних причин пропуску строку не наведено.

Однак, матеріали справи свідчать про те, що вперше представниця позивача звернулась до суду з клопотанням про долучення доказів розміру витрат на правничу допомогу ще 05 лютого 2021 року, тобто в межах передбаченого частиною 8 статті 141 ЦПК України строку, та зазначила у заяві як додаток копію договору про надання правничої допомоги. Цей додаток з незалежних від неї причин не надійшов до суду через систему «Електронний суд». Виявивши це, представниця позивача повторно надіслала копію договору до суду першої інстанції. При цьому, строк на подання доказів пропущений нею лише на один день. 

Виходячи з наведеного, судова колегія вважає, що викладені представницею позивача обставини є поважними причинами пропуску строку на подання доказів щодо розміру витрат на правничу допомогу. Висновок суду першої інстанції про відмову у поновленні строку та залишення заяви без розгляду з підстав пропуску строку є помилковим та не пропорційним обмеженням позивача.

Посилання суду першої інстанції на те, що послуги з правової допомоги оплачено лише 09 лютого 2021 року, тобто після спливу п`ятиденного строку на подання доказів, з урахуванням викладених вище обставин не є підставою для відмови у поновленні строку на подання заяви. При цьому, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). 

Аналізуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, що призвело до постановлення помилкової ухвали. 
За таких обставин відповідно до пункту 4 частини 1 статті 379 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.6 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.379, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 15 лютого 2021 року – скасувати.
Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                 І.В. Бурлака

Судді                                                         А. В. Котелевець

О. М. Хорошевський

Повний текст постанови складено 08 вересня 2021 року.