Справа № 465/3609/21                                Головуючий у 1 інстанції: Дзеньдзюра С.М. 
Провадження № 22-ц/811/2545/21                 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 
Категорія: 84

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ 

23 вересня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої - судді Копняк С.М.,
суддів - Бойко С.М., Ніткевич А.В.
секретар - Жукровська Х.І.,
з участю - представника відповідачки адвоката Осінчука В.Б., 
       розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 24 травня 2021 року, постановлену в складі головуючого судді Дзендзюри С.М., у справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

       В травні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідачки ОСОБА_2 про стягнення коштів. Окрім того, позивач ОСОБА_1 20 травня 2021 року подав до суду заяву про забезпечення позову по вказаній справі. Просив вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , та на гараж за вказаною адресою, які належать ОСОБА_2 на праві власності.
    Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 24 травня 2021 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.
       Не погоджуючись з даною ухвалою ОСОБА_1 оскаржив таку в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу в якій зазначає, що судом першої інстанції при вирішенні питання про забезпечення позову не було взято до уваги жодного із доводів позивача щодо необхідності забезпечення такого. Фактично в своїй ухвалі суд лише вказав на відсутність підстав та переконливих доказів на підтвердження того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або призведе до неможливості забезпечити ефективний захист чи поновлення порушених, оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся, не навів будь-яких підстав того, що відповідачка має реальний намір та можливість відчужити квартиру і гараж на користь третіх осіб. Однак, це не відповідає дійсності, оскільки в заяві про забезпечення позову наведено достатньо підстав для задоволення такої. На думку апелянта, судом першої інстанції при постановлені оскаржуваної ухвали було враховано виключно інтереси відповідачки.
       Просить ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 24 травня 2021 року, постановлену в складі головуючого судді Дзендзюри С.М., скасувати та постановити нову, якою заяву задовольнити.
       В свою чергу, 09 вересня 2021 року на адресу суду надійшов відзив адвоката Осінчука В.Б. на апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Покликаючись на те, що заява про забезпечення позову є голослівною, не підтверджена жодним доказом, вважає висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову цілком обґрунтованим, а оскаржувану ухвалу такою, що постановлена з повним додержанням норм матеріального та процесуального права. Просить залишити ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 24 травня 2021 року без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.
       В суді апеляційної інстанції адвокат Осінчука В.Б. з посиланням на пункт 3 статті 44 ЦПК України заявив клопотання про визнання апеляційної скарги ОСОБА_1 у даній справі зловживанням правами і залишення її без розгляду з тих підстав, що на об`єкти нерухомості, на які у цій справі позивач просить накласти арешт за його заявою у іншій справі вже накладено арешт і відповідне судове рішення є чинним на сьогоднішній день. Оскільки таке питання вже вирішено судом, то заява про забезпечення позову у цій справі за приписами пункту 2 статті 44 ЦПК України є зловживанням процесуальними правами.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача в заперечення апеляційної скарги та клопотання про визнання дій позивача зловживанням процесуальними правами і залишення апеляційної скарги без розгляду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог, що є предметом розгляду у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що у задоволенні клопотання представника відповідачки слід відмовити, а апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Щодо клопотання представника відповідачки про визнання зловживанням процесуальними правами дій позивача щодо подачі заяви про забезпечення позову, колегія суддів приходить до висновку, що у задоволенні такого слід відмовити з наступних підстав. 
Неприпустимість зловживання процесуальними правами віднесено до основних засад (принципів) цивільного судочинства (пункт 11 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Згідно із приписами частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: 1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення; 2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями; 3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер; 4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою; 5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі (частина другі статті 44 ЦПК України).
Як зазначено в частині четвертій статті 44 ЦПК України суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.
З огляду на те, що питання забезпечення позову, зокрема його ініціювання та доведення необхідності застосування віднесено до диспозитивних прав позивача, з урахуванням принципу змагальності, мотиви клопотання представника відповідачки про наявність у діях позивача, при подачі заяви про забезпечення позову, ознак зловживання процесуальними правами, з посилання на те, що у різних судових процесах, ініційованих ним, останній звертається із заявами про накладення арешту на майно і, що арешт на майно відповідачки вже накладено іншим судовим рішенням, на думку колегії суддів ґрунтується на невірному тлумачення заявником норм процесуального права. Адже вжиття заходів забезпечення позову пов`язується саме з конкретною справою, яка перебуває у провадженні суду, та в межах розгляду якої позивач ініціює питання забезпечення позову, з метою виконання рішення саме у цій справі. Окрім цього, положення ЦПК України не виключають можливість вжиття заходів забезпечення позову, у разі, якщо такі раніше вжито судом в межах інших справ. Також колегія суддів звертає увагу, що питання зловживання процесуальними правами може бути вирішено під час розгляду справи по суті та ухвалення кінцевого рішення, і у разі встановлення (підтвердження) таких фактів матиме своїм наслідок залишення позову без розгляду. При цьому, подання позивачем заяви про забезпечення позову, а в подальшому оскарження в апеляційному порядку ухвали суду про відмову в її задоволенні не свідчать про безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи.
Враховуючи наведене, у задоволенні клопотання слід відмовити. 
Згідно з частиною другою статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Види забезпечення позову визначені положеннями статті 150 ЦПК України.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду.
Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за заявою осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим. Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків (пункт 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року № 9).
Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.
Співмірність передбачає врахування судом співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.
Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також убезпечення від спричинення значної шкоди позивачу.
При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову. Адже, цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.
Як убачається з матеріалів справи (матеріалів оскарження ухвали), позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів. Ціна позову 8 072 317, 00 грн., розгляд якої на даний час не закінчено.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2019 року у справі № 331/1255/17 (провадження № 61-11180св18) зазначено, що «забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача. Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».
У пункті 37 цієї постанови вказано таке: «Те, що відповідачка проживає у будинку впродовж десяти років і після державної реєстрації її права власності на нього ще не вчинила дії, що могли би підтвердити намір відчужити будинок, зокрема, не зверталася до ріелторів і не розміщувала оголошення про продаж, не спростовують висновки апеляційного суду про наявність у відповідачки як в одноособового власника можливості вільно розпорядитись будинком, якщо не вжити заходи забезпечення позову. Крім того, той вид забезпечення позову, який застосував апеляційний суд, є домірним заявленим позовним вимогам. Немає підстав вважати, що застосування такого заходу призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідачки, оскільки будинок залишається в її володінні та користуванні, а можливість розпоряджатися обмежується на певний час лише щодо частини, якої стосується спір».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що «…повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу».
Встановивши, що між сторонами дійсно існує спір щодо стягнення значної суми коштів, відповідачка є одноосібним власником майна, на яке просить накласти арешт позивач, іншого доходу або майна, за рахунок якого може виконати рішення суду, у разі задоволення позову, у неї немає, що свідчить про реальну можливість та підстави здійснити його відчуження (у тому числі безоплатне), суд першої інстанції дійшов невірного висновку про відсутність підстав для забезпечення позову, безпідставно вказавши, що наявність таких не доведено позивачем, як і не доведено того, що відповідач має реальний намір та можливість відчужити квартиру і гараж на користь третіх осіб.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що обраний позивачем спосіб (вид) забезпечення позову не порушує збалансованості інтересів сторін, такий є співмірним заявленим позовним вимогам, та не порушує прав третіх осіб.
За таких обставин ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню, з прийняттям нової про задоволення заяви про забезпечення позову.
Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч. 1 п. 2, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд,- 
П О С Т А Н О В И В:
У задоволенні клопотання представника відповідачки ОСОБА_2 - адвоката Осінчука Володимира Борисовича про визнання апеляційної скарги ОСОБА_1 у даній справі зловживанням правами і залишення її без розгляду - відмовити. 
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 24 травня 2021 року скасувати та постановити нову, якою заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ; адреса проживання: АДРЕСА_3 , адреса для листування: АДРЕСА_4 , мобільний номер телефону: НОМЕР_2 ) про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів - задовольнити. 
Накласти  арешт на квартиру АДРЕСА_1  та гараж за вказаною адресою, які належать ОСОБА_2 ( РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації та місця проживання: АДРЕСА_5 , мобільний номер телефону: НОМЕР_4 .). 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.  
Повний текст постанови складено 23 вересня 2021 року . 
       
Головуюча С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко 

А.В. Ніткевич