22-ц/804/1730/21 
                                                                                237/3076/20 

                                                                  П О С Т А Н О В А   
                                                       ІМЕНЕМ                  УКРАЇНИ

     „13 ”  липня  2021 року                                                  місто Маріуполь  Донецької  області 
Єдиний унікальний номер 237/3076/20
Номер провадження 22-ц/804/1730/21 
Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого: Зайцевої С.А.
суддів: Лісового О.О., Пономарьової О.М.
за участю секретаря: Лазаренко Д.Т.
учасники справи :  
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1»  
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» на рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 16 жовтня 2020 року головуючого судді  Сенаторова В.А.  по цивільній справі про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :
У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом до Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1»  (далі - ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1») , мотивуючи вимоги тим,що  починаючи з 2003 року  він працював на підприємстві відповідача  прохідником, та наказом № 67-к від 28 квітня 2020 року його було звільнено внаслідок невідповідності виконуваній роботі за станом здоров`я. Згідно листа відповідача № 2113 від 30 липня 2020 року на час звільнення належна йому сума до виплати склала 48 498,84 грн, проте зазначена сума у день звільнення виплачена не була. На час подання позову вказана сума відповідачем сплачена частково, розмір не сплаченої суми при звільненні складає 41 704,13 грн , тому, вважає, що відповідач також зобов`язаний виплатити йому середній заробіток за весь час затримки  розрахунку. Середньоденна заробітна плата становить 607,16 грн, кількість робочих днів затримки в розрахунку з 28 квітня 2020 року по день подання позову  становить 73 робочих дня, тому розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні  складає 44 322,68 грн. Крім того, у зв`язку із незаконними діями відповідача щодо своєчасного розрахунку з ним при звільненні, поставили його у скрутне фінансове становище, яке унеможливило достатнє забезпечення коштами його родини, що призвело  до психологічних страждань та необхідності відшуковувати інші джерела доходу щоб придбати зокрема продукти харчування, одяг та інші необхідні блага, що спричинило йому моральну шкоду. Просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість із заробітної плати в сумі 41 704,13 грн, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 28 квітня 2020 року по день ухвалення судом рішення, та  в порядку відшкодування моральної шкоди 10 000 грн,  витрати по сплаті судового збору у розмірі 840,80 грн.

Рішенням Мар`їнського районного суду Донецької області від 16 жовтня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати в сумі 41 704,13 грн; середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 28 квітня 2020року по день ухвалення судом рішення без утримання податків та обов`язкових зборів ; в порядку відшкодування моральної шкоди 10 000 грн; витрати зі сплати судового збору у розмірі 840,80 грн.

В апеляційній скарзі  ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» просить змінити рішення в частині стягнення нарахованої та не сплаченої суми заборгованості  в розмірі 41 704, 13 грн та відмовити в цій частині позову; змінити рішення в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та зменшити розмір стягнутої суми на 50 відсотків; скасувати рішення в частині задоволення вимог про стягнення моральної шкоди відмовивши повністю у задоволенні позову у вказаній частині . В обґрунтування доводів скарги
зазначено, що судом першої інстанції не було прийнято до уваги відзив на позовну заяву та те, що  19 серпня 2020 року позивачу було повністю сплачено заборгованість із виплати всіх сум,що належали позивачу від підприємства . Також, судом першої інстанції не надано належної оцінки фінансового-господарському стану підприємства, відсутності грошових коштів на виплату заробітної плати, та введенням простою  на підприємстві з грудня 2019 року. Разом з тим, підприємство наголошувало  на правовий висновок викладений у  постанові Великої палати Верховного суду від 26 червня 2019 року у справі № 716/9584/15-ц, щодо стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні. Заявлений позивачем розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 28 квітня 2020 року по день ухвалення судом рішення не є співмірним, оскільки заборгованість  перед позивачем на день ухвалення рішення відсутня. Щодо стягнення моральної шкоди, то вважають, що позивачем не доведено у позові підстав щодо наявності понесених моральних страждань та у зв`язку з чим він їх поніс.
Відзив на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду  першої інстанції.

У судове засідання апеляційного суду представник  ДП « Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1»   не з*явився ,  належним чином були повідомлені про дату, час і місце судового засідання шляхом отримання судової повістки, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, надали заяву про підтримання апеляційної скарги та про можливість розгляду справи без участі представника відповідача (а.с.75,76). 
У судове  засідання апеляційного суду  ОСОБА_1   не з*явився, належним чином був  повідомлений про дату, час і місце судового засідання шляхом отримання   судової повістки, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.74).
Суд прийняв вичерпні заходи для повідомлення учасників справи про день та час розгляду справи, забезпечивши можливість з`явитися до суду і захистити свої права. Між тим,  з урахуванням належного повідомлення всіх учасників справи про дату,час і місце розгляду справи, в тому числі і позивача ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції  не вбачає перешкод для розгляду справи. 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи ,фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось  (ч.2 ст.247 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права.
Заслухавши суддю-доповідача,   дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга  підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав . 
Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.  Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам закону судове рішення не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги ,суд першої інстанції виходив з доведеності та  правомірності позовних вимог ОСОБА_1 ,оскільки при звільненні працівника підприємством відповідача не була виплачена заборгованість по заробітній платі у розмірі  41 704,13 грн . Крім того,суд зазначив ,що вказані порушення тягнуть за собою передбачену ст.117 КЗпП України відповідальність у вигляді необхідності виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 28 квітня 2020 року по день ухвалення судом 
рішення. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 10 000 грн , суд виходив з того,що неправомірними діями відповідача,а саме порушення  строків одержання винагороди за працю , порушення термінів здійснення розрахунку при звільненні призвело до моральних страждань позивача .  

З такими висновками суду повністю погодитись не можна, оскільки не відповідають наявним в матеріалах справи письмовим доказам та встановленим обставинам.
              За змістом статей  11,12, 89 ЦПК  України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
             Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.
            Відповідно до частин першої та другої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
            Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 14 жовтня 2003 року працював на ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1».
27 квітня 2020 року, згідно з наказом № 67 від 28 квітня 2020 року, ОСОБА_1 звільнений внаслідок невідповідності стану здоров`я,  що перешкоджає продовженню роботи на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України.
Відповідно до листа ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» № 2113 від 30 липня 2020 року ОСОБА_1 нараховані грошові кошти на момент звільнення складали 60 888,48 грн, з яких: допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю (за рахунок ФСС) - 6 816,18 грн; допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю (за рахунок підприємства) - 2 434,35 грн; вихідна допомога при звільненні - 12 446,69 грн; одноразова допомога у зв`язку з виходом на пенсію - 37 340,07 грн; вимушений простій -  1 831,53 грн; компенсація за несвоєчасно виплачену заробітну плату - 19,66 грн.  Утримання з нарахованих грошових коштів складає - 12 389,64 грн. Сума до сплати за квітень 2020 року складає  - 48 498,84 грн, з них: 22 травня 2020 року виплачено - 457,69 грн  згідно з платіжним дорученням № 167 від 22 травня 2020 року; 26 червня 2020 року виплачено – 850  грн згідно з платіжним дорученням № 206 від 26 червня 2020 року; 23 червня 2020 року виплачено - 5 487,02 грн допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю за рахунок Фонду соціального страхування згідно з платіжним дорученням № 922 від 23 червня 2020 року. 
Станом на  28 липня 2020 року не перераховано  - 41 704,13 грн. Середньоденна заробітна плата на день звільнення складала  - 607,16 грн ( а.с. 11-12).
Відповідно до листа ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1», у відповідь на службову записку (вх. № 118 від 08 жовтня 2020 року), зокрема повідомлено, що  ОСОБА_1   19 серпня 2020 року виплачено - 41 704, 13 грн згідно з платіжним дорученням № 2846 від 19 серпня 2020 року. Станом на 12 жовтня 2020 року нараховані кошти виплачені в повному обсязі. Середньоденна заробітна плата на день звільнення складає -  607,16 грн (а.с. 30, 31).
Згідно з актів про продовження цілозмінних простоїв по ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1»  від 01 липня 2020 року , від 25 червня 2020 року , від 02 квітня 2020 року, від 19 березня 2020 року  від 03 лютого 2020 року, від 02 січня 2020 року, від 08 грудня 2019 року - через відсутність розрахунків збоку ДП «Держвуглепостач» та «ПАТ «Центренерго» за відвантажену вугільну продукцію відповідач не має змоги сплатити заробітну плату. З 19 березня 2020 року ПрАТ ДТЕК «ПЕМ-Енерговугілля» припинило постачання електроенергії відповідачу через заборгованість за спожиту електроенергію, у зв`язку з чим були розпочаті цілозмінні простої підприємства ( а.с. 25-29).
Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (справа «Суханов та Ільченко проти України») «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» стосовно ефективного здійснення права власності.
Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що при звільненні ОСОБА_1 не була виплачена заборгованість  всіх сум,що належать йому від підприємства  в розмірі 48 498,84 грн. Часткове погашення відбулось   :  22 травня 2020 року  у розмірі   457,69 грн ; 26 червня 2020 року у розмірі  850  грн ; 23 червня 2020 року  у розмірі  5 487,02 грн
Станом на день звернення до суду з позовом 14 серпня 2020 року сума заборгованості всіх виплат,що належали позивачу від підприємства при звільненні  становила 41 704,13 грн. 
Задовольняючи позовні вимоги  в частині стягнення з відповідача підприємства на користь позивача заборгованості   у розмірі 41 704,13 грн, суд першої інстанції не звернув уваги на те,що  19 серпня 2020 року, до ухвалення рішення суду 16 жовтня 2020 року ,  ДП  «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1 «  здійснено повний розрахунок та  виплачено  на користь позивача  41 704,13 грн,  про що було заявлено відповідачем у відзиві на позовну заяву та підтверджено платіжним дорученням № 2846 від 19 серпня 2020 року (а.с.21-22, 30,31).
Тому, у суду першої інстанції не було підстав для задоволення позовних вимог у вказаній частині . 
З урахуванням викладеного ,вимоги позивача про стягнення  заборгованості  всіх сум,що належали позивачу  від підприємства  у  розмірі 41 704,13 грн  задоволенню не підлягають.
Мотиви,з яких виходить суд апеляційної інстанції,та застосовані норми права щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.
Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Відповідно до п. 20 Постанови від 24 грудня 1999 року № 13 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.
Також, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум в строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальним є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати. З урахуванням цих норм, середньомісячна заробітна плата за час затримки розрахунку обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяця роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.
Відповідно до пункту 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абз.1 п.8 цього порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.
Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).
З наявних в матеріалах справи відомостей щодо заробітної плати позивача, встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача становить 607,16 грн. Даний факт жодна зі сторін не заперечувала.
З моменту звільнення позивача з роботи – 27 квітня 2020 року по день повного розрахунку зі сплати заробітної плати – 19 серпня 2020 року пройшло 77  днів, в зв`язку з чим позивач вправі претендувати на підставі ст. 117 КЗпП України на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 46 751,32 грн ( 77 х 607, 16 = 46 751,32).
Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Разом з тим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року (справа № 761/9584/15-ц, провадження № 14-623цс18), зазначено, що слід мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас, звернуто увагу, що у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер.   
Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків у момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549 - 552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведенному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому, оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
Водночас виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті.
З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, і зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
У разі, коли Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, згідно з частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, навіть якщо аналогічні висновки Верховний Суд України сформулював також при розгляді інших справ (див. пункти 50, 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 161/12771/15-ц).
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми, про що зроблено висновок Великою Палатою Верховного Суду при розгляді справи № 711/4010/13-ц у постанові від 18 березня 2020 року (п. 40), постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (п.п. 69-72, 91, 91.1-91.4).
Доводи відповідача щодо неможливості своєчасного розрахунку з позивачем при звільненні не з вини роботодавця, а внаслідок відсутності грошових коштів на виплату заробітної плати та введення простою на підприємстві з грудня 2019 року, не є підставою для відмови у застосуванні норми ст. 117 КЗпП України. Нормами трудового законодавства (ст.ст.116,117 КЗпП 
України) не встановлено зв`язку між обов`язком роботодавця належним чином розрахуватися з працівниками та наявністю у нього коштів. Даний обов`язок роботодавця є абсолютним, а кореспондуюче йому право працівника-таким, що підлягає захисту незалежно від фактичної 
можливості роботодавця виплачувати нараховані працівнику кошти. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. Так, справа "Stretch v. theUnitedKingdom", заява № 44277/98, рішення від 24.06.2003, пункт 32 Суд нагадує, що згідно з усталеною практикою органів Конвенції, поняття «майно» (possessions) може означати «існуюче майно» (existingpossessions) або активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (див., зокрема, згадане вище рішення у справі «Компанія "Пайн Веллі Девелопментс" та інші проти Ірландії» (PineValleyDevelopmentsandOthers v. Ireland), п. 51; рішення у справі «"Прессос Компанія Нав`єра" та інші проти Бельгії» (PressosCompaniaNaviera S.A. andOthers v. Belgium) від 20 листопада 1995 року, серія A, № 332, с. 21, п. 31).
Отже, звільнення ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» від обов`язку компенсувати працівнику майнові втрати, які він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, в цьому випадку не буде відповідати принципу «пропорційності» та призведе до порушення необхідного балансу.
Разом з тим, зазначені обставини, апеляційним судом враховуються, як підстави для зменшення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат.
             Також, застосовуючи до спірних у даній справі правовідносин критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку працівника за час затримки роботодавцем розрахунку при його звільненні ,відповідно до статті 117 КЗпП України, апеляційний суд  враховує ,що ОСОБА_1   14 серпня  2020 року   заявлена до стягнення з  підприємства сума середнього заробітку за час затримки розрахунку , де загальний розмір заборгованості  складав  41 704,13 грн , з яких  заборгованість  за вимущений простій 1 831,53 грн, а інші грошові кошти є вихідною допомогою при звільненні, одноразова  допомога  у зв`язку із виходом на пенсію за Галузевою угодою, що, не належать до структури заробітної плати, на базі якої визначається середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Звернувся позивач до суду із заявою у серпні  2020 року за спливом майже 4  місяців після звільнення. 
З матеріалів справи вбачається незадовільне фінансово-господарське становище ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1», що супроводжується неможливістю своєчасного розрахунку зі звільненими працівниками за рахунок коштів державного бюджету за програмою «Реструктуризація вугільної галузі» та за рахунок коштів від реалізації вугільної продукції, і знайшло своє відображення в актах про початок і продовження цілозмінних простоїв по підприємству з грудня 2019 року через нездійснення контрагентами відповідача розрахунків за відвантажену вугільну продукцію і припинення постачання електроенергії відповідачу.
За таких обставин ,суд апеляційної інстанції ,з дотриманням розумного балансу між інтересами працівника та роботодавця, вважає необхідним стягнути  з відповідача 23 375,66  грн середнього заробітку за час затримки розрахунку, врахувавши при цьому розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (Правова позиція Великої Палати Верховного Суду, висловлена у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).
          Така компенсація відповідатиме меті відшкодування, передбаченій ст. 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнав з неотриманням заборгованості із всіх виплат,які належали йому при звільненні, та ґрунтуватися на задекларованих п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальних засадах цивільного законодавства, як от справедливість, добросовісність та принципам пропорційності і розумного балансу. 
Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 10 000 грн, суд першої інстанції врахував вимоги закону, встановлені у справі обставини, однак з таким висновком суду не можна погодитися в повній мірі.
Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України  відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Згідно з п. 13 вищевказаної постанови відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Суд встановив, що неправомірними діями відповідача, а саме порушенням термінів здійснення розрахунку при звільненні, порушено гарантоване ст. 43 Конституції України право ОСОБА_1 на своєчасне одержання винагороди за працю, що призвело до моральних страждань позивача, який  був вимушений звільнитись у зв`язку з погіршенням стану здоров`я, що перешкоджало продовженню виконуваній роботі, а наслідком не виплати при звільненні всіх сум, що належали позивачу від підприємства, стала втрата позивачем нормальних життєвих зв`язків, погіршення його життєвих умов та матеріального становища, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя та пошуку джерел доходу для забезпечення власного утримання та утримання родини.
Проте,апеляційний суд, враховуючи принципи розумності, виваженості та справедливості, дійшов висновку про недоведеність  факту завдання відповідачем позивачу моральної шкоди саме в розмірі 10 000 грн, та вважає за можливе стягнути у відшкодування заподіяної моральної шкоди 2 000  грн, що є цілком еквівалентним завданим моральним стражданням.
Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших.
Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст.237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-23цс12, з якою погодився і Верховний Суд у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 296/10853/16-ц (провадження № 61-28488св18).

            Щодо судових витрат.
Розподіл судових витрат між сторонами врегульовано статтею 141 ЦПК України. Відповідно до положень частини першої зазначеної статті, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
ОСОБА_1 було сплачено судовий збір за подання до суду позову у сумі 840,80 грн, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог ( 26,43 %) , підлягає стягненню з відповідача на його користь судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції у розмірі 222,23 грн. Оскільки апеляційна скарга задоволена  частково,та за результатами апеляційного розгляду судове рішення скасовується  та зменшується сума коштів, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, то відповідач має право на компенсацію за рахунок позивача судового збору (73,57%) , сплаченого за подання апеляційної скарги (1261,20 грн) у розмірі 927,86 грн.
           Відповідно до ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Оскільки  ціна позову складає  96 026,81 грн, що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст.ст. 374,376,381,382  ЦПК України, апеляційний суд –
                                                                   П О С Т А Н О В И В  :
Апеляційну скаргу Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» – задовольнити частково.
Рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 16 жовтня 2020 року  - скасувати повністю та ухвалити нове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства "Шахтоуправління "Південнодонбаське №1" про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди – задовольнити частково.
Стягнути з Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1», ЄДРПОУ  34032208, яке знаходиться за адресою : 85670, Донецька область, місто  Вугледар, вулиця Магістральна, буд.4.  на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер – НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання : АДРЕСА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні  у розмірі  23 375  (двадцять три тисячі  триста сімдесят п`ять ) грн  66 коп., з утриманням  з цієї суми при виплаті податків і інших обов`язкових платежів.
Стягнути з Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1», ЄДРПОУ  34032208, яке знаходиться за адресою : 85670, Донецька область, місто  Вугледар, вулиця Магістральна, буд.4.  на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер – НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання : АДРЕСА_2 в порядку відшкодування моральної шкоди  2 000  (дві тисячі ) грн.
Стягнути з Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1», ЄДРПОУ  34032208, яке знаходиться за адресою : 85670, Донецька область, місто  Вугледар, вулиця Магістральна, буд.4.  на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер – НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання : АДРЕСА_2 судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції  у розмірі 222 (двісті двадцять дві ) грн 23 коп.
В задоволенні решти позовних вимог -  відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер – НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання : АДРЕСА_2 на користь Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1», ЄДРПОУ  34032208, яке знаходиться за адресою: 85670, Донецька область, місто  Вугледар, вулиця Магістральна, буд.4. судові витрати понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, у розмірі 927 (дев`ятсот двадцять сім) грн 86 коп. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Повний текст постанови складений  16 липня 2021 року. 

Судді: