ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
18 серпня 2021 року           справа №200/2123/21-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Міронової Г.М., суддів Блохіна А.А.,  Гаврищук Т.Г., розглянув у письмовому провадженні апеляційну скаргу  Донецького зонального відділу Військової служби правопорядку  на рішення  Донецького окружного адміністративного суду від 12 травня 2021 р.  у справі  № 200/2123/21-а (головуючий І інстанції суддя Стойка В.В.)   за позовом    ОСОБА_1   до   Донецького зонального відділу Військової служби правопорядку  про  визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

                                        В С Т А Н О В И В :

26.02.2021 року   ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся до суду з позовом до  Донецького зонального відділу Військової служби правопорядку  (далі - відповідач) про  визнання протиправними дій  відповідача щодо ненарахування та невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні та щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення; зобов`язання  відповідача внести зміни до наказу начальника Донецького зонального відділу Військової служби правопорядку (по стройовій частині) № 174 від 01.09.2020 р. в частині зазначення кількості календарних років, за які підлягає виплата одноразової грошової допомоги по  його звільненню, а саме: за 15 років 07 місяців 19 діб; зобов`язання  відповідача нарахувати та виплатити  йому одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби у сумі  89 087,9 грн. (вісімдесят дев`ять тисяч вісімдесят сім грн. дев`яносто коп.); зобов`язання  відповідача нарахувати та виплатити  йому суму індексації грошового забезпечення за період з 01.09.2016 по 31.12.2018 р. р. у сумі  27 157,2 грн. (двадцять сім тисяч сто п`ятдесят сім грн. 20 коп.); стягнення з Донецького зонального відділу Військової служби правопорядку на його користь   середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 02 вересня 2020 року (день звільнення) по 26 лютого 2021 року (день звернення до суду) в сумі - 135 086, 40 грн. (сто тридцять п`ять тисяч вісімдесят шість грн. 40 коп.) (а.с. 1-9). 
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 12.05.2021 року позовні вимоги задоволено частково.
Визнано протиправними дії Донецького зонального відділу Військової служби правопрядку щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні та щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення.
Зобов`язано Донецький зональний відділ Військової служби правопорядку нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Зобов`язано Донецький зональний відділ Військової служби правопорядку нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму індексації грошового забезпечення за період з 01.09.2016 по 31.12.2018 р.
В іншій частині позовних вимог - відмовлено (а.с. 58-62).
Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції   в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу по звільненню з військової служби  в розмірі 50 відсотків  місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби (а.с. 66-70).
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що відповідно до положень п. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», п. 2 розділу  XXXII Порядку № 260 від 07.06.2018 грошова допомога у разі звільнення з військової служби виплачується у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за наявності вислуги десять календарних років і більше.
Апелянт зазначає, що календарна вислуга років позивача на день звільнення з військової служби складала 08 років 01 місяць та 27 діб. Таким чином вважає, що відсутні підстави для виплати позивачу грошової допомоги при звільненні з військової служби в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби у відповідача.
Посилається на порушення позивачем строку звернення до суду.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
За унормуванням ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження. 
Суд апеляційної інстанції заслухав доповідь судді-доповідача, вивчив доводи апеляційної скарги, перевірив їх за матеріалами справи і дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 був мобілізований до лав Збройних Сил України. Службу проходив у Донецькому зональному відділі Військової служби правопорядку.
08 грудня 2015 р. позивач набув статус «учасник бойових дій». Головним управлінням персоналу Генерального штабу Збройних Сил України позивачу було видане посвідчення УБД серії НОМЕР_1 (а.с. 17).
01.09.2016 р. (після демобілізації) позивачем було підписано контракт з Донецьким зональним відділом Військової служби правопорядку. 
01.09.2020 р. позивача було звільнено з військової служби за наказом начальника Донецького зонального від ділу ВСП (по особовому складу) № 28-РС у запас за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) відповідно пункту другого частини п`ятої ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Станом на 01.09.2020 р. вислуга років позивача складає: календарна 08 років 01 місяць 27 діб, пільгова 07 років 05 місяців 22 доби, загальна вислуга позивача становить 15 років 07 місяців 19 діб, що підтверджується витягом з наказу начальника Донецького зонального відділу ВСП від 01.09.2020 р. № 174 (по стройовій частині) (а.с. 18). 
Інформації з приводу виплати одноразової грошової допомоги при звільненні матеріали справи не містять.
Спірним у справі є наявність правових підстав для призначення та виплати позивачу одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби згідно із ч. 2 ст. 15 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” № 2011-ХІІ. 
При вирішенні справи суд виходить з наступного.
За визначенням п. 2 статті 15 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі – Закон № 2011) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.
Зазначена норма кореспондується з п. 10 постанови КМУ від 17 липня 1992 року № 393 “Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їхніх сімей” (далі - Порядок № 393), а саме: військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби: які звільняються із служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, за наявності вислуги 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
У розумінні вказаних правових норм військовослужбовець, що звільнений з військової служби за закінченням контракту, крім військовослужбовців строкової військової служби, має право на виплату одноразової грошової допомоги “за наявності вислуги 10 років і більше”. При цьому законодавець не передбачає, що таке право набувається за умови наявності  певного виду вислуги (календарної, пільгової тощо).
Крім того, законодавець не надає визначень ні “календарної вислуги років” ні “пільгової вислуги років”. Правовими нормами Порядку № 393 та Закону № 2011 законодавець лише визначає періоди служби, які підлягають зарахуванню до вислуги років у календарному обчисленні або на пільгових умовах. Тобто, законодавець визначає лише способи обчислення вислуги років.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 11.04.2018 року у справі № 806/2104/17, яка, відповідно до вимог ч. 5 ст. 242 КАС України, підлягає врахуванню судом до спірних правовідносин.
Таким чином, у випадку звільнення військовослужбовців, крім військовослужбовців строкової військової служби, з військової служби за закінченням контракту такі військовослужбовці мають права на одноразову грошову допомогу за наявності вислуги 10 років і більше, незалежно від способу її обчислення (у календарному обчисленні чи на то пільгових умовах). Розмір такої одноразової грошової допомоги для такої категорії військовослужбовців знаходиться в прямій залежності від кількості повних календарних років їх служби.
Тобто, твердження відповідача про наявність обов`язкової умови для виплати одноразової грошової допомоги вислуги років понад 10 років, саме у календарному обчисленні такої вислуги, суд вважає необґрунтованими, оскільки вказані доводи ґрунтуються на неправильному розумінні відповідачем вимог законодавства.
За матеріалами справи загальна вислуга років позивача в Збройних Силах України станом на момент звільнення з військової служби становила  15 років 07 місяців 19 діб, що свідчить про дотримання ним умови про наявність 10 і більше років вислуги для отримання одноразової грошової допомоги при звільненні.
Оскільки інші підстави відмови, крім недостатності років вислуги, у призначенні одноразової грошової допомоги відсутні, суд першої інстанції дійшов вірного висновку   про те,  що позивач має право на таку виплату.
Суд зауважує, що Наказ Адміністрації Державної прикордонної  служби України від 20.05.2008  № 425 «Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України» втратив чинність на підставі Наказу Міністерства внутрішніх справ № 558 від 25.06.2018.
За унормуванням  п. 1 глави 9 розділу 5 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25.06.2018 року № 558 (надалі - Інструкція № 558) у разі звільнення з військової служби за віком грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше (у цьому та інших пунктах цієї глави мається на увазі наявність календарної вислуги років).
Тобто,  Інструкцією № 558 допущено власне поза нормативне трактування положень статті 15 Закону № 2011-XII та пункту 10 Порядку № 393.
В силу вимог ст. 7 КАС України правові норми Інструкції № 558 не мають вищої юридичної сили відносно Закону № 2011-XII та Порядку № 393, а тому не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Таким чином твердження апелянта про наявність обов`язкової умови для виплати одноразової грошової допомоги вислуги років понад 10 років саме у календарному обчисленні такої вислуги, є  хибним, оскільки вказані доводи ґрунтуються на неправильному тлумаченні відповідачем вимог законодавства.
Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію згідно з якою у Конституції України виокремлюються певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави; до них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі, у тому числі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, органах, що забезпечують суверенітет і територіальну цілісність, її економічну та інформаційну безпеку (рішення від 06.07.1999 № 8-рп/99; від 20.03.2002 № 5-рп/2002; від 17.03.2004 № 7-рп/2004).
У вказаних рішеннях Конституційний Суд України окреслив, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян, як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення. 
У статті 19 Конституції України відбито, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок  щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. І відповідачем не  доведено, що у спірних правовідносинах, він діяв правомірно.
Щодо доводів апелянта стосовно того, що позивачем було пропущено строк звернення до суду, суд зазначає наступне.
Застосовуючи строки у зазначеній сфері, потрібно розрізняти право особи на соціальний захист та право особи на судовий захист. Право на соціальний захист особи реалізується відповідним суб`єктом владних повноважень, як правило, органом пенсійного фонду за зверненням такої особи з проханням надати певний статус та здійснити відповідні виплати. У випадку якщо особа вважає, що існує спір у публічно-правовій сфері стосовно реалізації її права на соціальний захист, зумовлений протиправними рішеннями, діями або бездіяльність суб`єкта владних повноважень, така особа може звернутися до адміністративного суду з позовом, що буде уже способом реалізації права на судовий захист. Згідно з Конституцією України право особи на соціальний захист гарантується, в першу чергу, статтею 46, а право на судовий захист, зокрема, - статтями 55 та 124.
Строки у сфері соціального захисту застосовує відповідний суб`єкт владних повноважень або суд, у випадку визнання рішення, дії чи бездіяльності відповідного суб`єкта протиправними та задоволення позову особи. У свою чергу, строк на звернення до суду застосовується виключно судом, як правило, на етапі прийняття рішення про відкриття провадження в адміністративній справі. Строк звернення до суду стосується виключно питання прийняття до розгляду або відмови у розгляді позовних вимог по суті, але не застосовується для прийняття рішення про задоволення чи не задоволення таких вимог, а також періоду, протягом якого такі вимоги підлягають задоволенню.
Суд також виходить з того, що у триваючих правовідносинах суб`єкт владних повноважень протягом певного проміжку часу ухиляється від виконання своїх зобов`язань (триваюча протиправна бездіяльність) або допускає протиправну поведінку (триваюча протиправна діяльність) по відношенню до фізичної або юридичної особи. Прикладом таких правовідносин є правовідносини, що виникають у сфері реалізації прав громадян на соціальних захист (пенсійне забезпечення, виплата заробітної плати тощо).
Важливо, що предметом позову в категорії справ стосовно соціального захисту є дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, пов`язані з соціальними виплатами, які можуть бути регулярними, періодичними, одноразовими, обмеженими в часі платежами, а тому строк на соціальний захист та строки звернення до суду залежно також від виду відповідного платежу як форми соціального захисту з боку держави.
Відлік строків для звернення з метою реалізації права на соціальний захист розпочинається з моменту отримання відповідним суб`єктом владних повноважень заяви особи, до якого додано пакет необхідних документів. У свою чергу, відлік строків для звернення до суду (у випадку незгоди особи з відповідним рішенням, дією чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень за результатами розгляду зазначеної заяви) розпочинається з моменту коли особа дізналася або повинна була дізнатися про таке порушення своїх прав, крім якщо інше прямо не передбачено законом.
При застосуванні строків звернення до адміністративного суду у вказаній категорії справ слід виходити з того, що встановлені процесуальним законом строки та залишення позовної заяви без розгляду на підставі їх пропуску не можуть слугувати меті відмови у захисті порушеного права, легалізації триваючого правопорушення, в першу чергу, з боку держави.
З огляду на позицію Конституційного Суду України, що міститься у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянки щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" і у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, а також на підставі аналізу положення статті 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" колегія суддів дійшла до висновку, що у разі порушення законодавства про пенсійне забезпечення органом, що призначає і виплачує пенсію, адміністративний позов з вимогами, пов`язаними з виплатами сум пенсії за минулий час, у тому числі сум будь-яких її складових, може бути подано без обмеження будь-яким строком.
Неможливість обмеження шестимісячним строком обов`язку України як держави забезпечити реалізацію громадянином України свого конституційного право на соціальний захист, підтверджується, також встановленим статтями 256 та 257 Цивільного кодексу України трирічним строком позовної давності, який означає строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У протилежному випадку, обов`язок громадянина, зокрема, у формі майнового зобов`язання перед державою підлягав би судовому захисту протягом 3 років, а такий ж обов`язок держави перед громадянином - 6 місяцями.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії їх здійснення та основні обов`язки повинні визначатися виключно законом, які приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон лише виключно законом.
Така правова позиція сформована у постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2018 року у справі № 493/1867/17.
Обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушеного права позивача, суд  апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції щодо необхідності визнання протиправними дії Донецького зонального відділу Військової служби правопрядку щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні та  зобов`язання Донецький зональний відділ Військової служби правопорядку нарахувати та виплатити   ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Відповідно до п. 10 ч. 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів. 
З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду не вбачається.    
Керуючись ст. ст. 250, 311,  315, 316, 321, 322, 325, 328, 329  Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 

                                            П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Донецького зонального відділу Військової служби правопорядку  на рішення  Донецького окружного адміністративного суду від 12 травня 2021 р.  –  залишити без задоволення.
Рішення  Донецького окружного адміністративного суду від 12 травня 2021 р.  у справі  № 200/2123/21-а - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 
Повний текст постанови складений 18 серпня 2021 року.

Головуючий                                                                             Г.М. Міронова

Судді:                                                                                                А.А. Блохін

                                                                                                          Т.Г. Гаврищук