Справа № 344/9319/19 
Провадження № 22-ц/4808/1105/21 
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О. 
Суддя-доповідач Горейко 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 вересня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючої                        Горейко М.Д.
суддів:         Василишин Л.В., Максюти І.О.
секретаря                        Єлісевич О.М.
з участю апелянта та його представника ОСОБА_1 , відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 – ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 27 квітня 2021 року, ухвалене у складі судді Бородовського С.О. в м. Івано-Франківську, 
в с т а н о в и в:
У травні 2019 року  ОСОБА_4 звернувся в суд з наведеним позовом до відповідачів.
Позовні вимоги мотивував тим, що згідно ордеру №66 від 21 травня 1985 року, виданого КЕЧ Івано-Франківського Прикарпатського військового округу, йому та членам його сім`ї: дружині ОСОБА_5 та синам ОСОБА_6 і ОСОБА_7 надано право зайняття житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1 . У 2005 році за вказаною адресою без згоди квартиронаймачів зареєстрована колишня дружина його сина ОСОБА_6 – ОСОБА_2 , яка не являлася членом їх сім`ї, оскільки шлюб між нею та його сином розірвано 27 червня 2003 року. Також в квартирі зареєстрований син позивачки ОСОБА_8 (колишнє прізвище ОСОБА_9 ). 
Відповідачі більше трьох років у спірній квартирі не проживають, спільне господарство не ведуть, участі у витратах по утриманню квартири не приймають. Будь-які особисті речі відповідачів у квартирі відсутні. З 2015 року відповідачі не виявляли свого наміру проживати у вказаному житловому приміщенні. Фактично відповідачі проживають в АДРЕСА_2 в будинку, що належить відповідачці ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі договору дарування. 
Посилаючись на наведене та положення статей 71, 72 ЖК Української РСР, позивач просив визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням – квартирою АДРЕСА_1 .
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 27 квітня 2021 року в позові ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право на користування квартирою АДРЕСА_1 , відмовлено.
Рішення мотивовано тим, що позивач не довів порушення відповідачами його прав, оскільки він не є власником спірного житла. Крім того, судовими рішеннями вже встановлено, що приватизація спірного житла без врахування прав та охоронюваних інтересів відповідачів визнана незаконною, а також, що позивач чинив, а за поясненнями відповідачів і на час вирішення спору продовжує чинити відповідачам ті ж самі перешкоди у реалізації їх прав щодо спірного житла.
Не погодившись з рішенням суду, представник ОСОБА_4 – ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Зокрема зазначає, що ухвалюючи оскаржуване рішення суд безпідставно послався на рішення Івано-Франківського міського суду від 03 березня 2005 року, згідно з яким за відповідачкою та її сином визнано право користування квартирою  АДРЕСА_1 та визнано недійсним свідоцтво про право власності на вказану квартиру, яке видане ОСОБА_6 та ОСОБА_4 24 вересня 2002 року, оскільки згідно із зазначеним рішенням право відповідачки та її сина на користування зазначеним житловим приміщенням було визнано у зв`язку із тим, що вони вселилися у цю квартиру на правах членів сім`ї сина позивача, який був одружений із відповідачкою. Окрім того, на час видачі оспорюваного свідоцтва про право власності від 24 вересня 2002 року відповідачка та її син фактично проживали у вказаній квартирі, однак не були у ній прописані. Таким чином вказане рішення стосується правовідносин, які мали місце в 2002-2005 роках та не мають відношення до предмету даного спору. Водночас право користування відповідачів вказаним житловим приміщенням не є безумовним та безстроковим, а отже може бути припинене з підстав, передбачених чинним законодавством України. Оскільки відповідачі понад шість місяців без поважних причин не проживають у спірній квартирі, то суд повинен був застосувати положення статей 71, 72 ЖК УРСР. 
Безпідставним є і посилання суду на рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 15 червня 2017 року, залишене в силі постановою Верховного Суду від 25 червня 2018 року, яким позивачу було відмовлено у задоволенні позову до відповідачів про визнання їх такими, що втратили право на користування зазначеним житловим приміщенням, з тих підстав, що в період з 2009 року по 2016 рік відповідачі не проживали у спірній квартирі з поважних причин, оскільки правовідносини, пов`язані із користуванням житловим приміщенням є триваючими. Тому той факт, що вказаними судовими рішеннями встановлено факт перешкоджання відповідачам у користуванні спірним житлом та поважності причин їх не проживання в ньому у 2015 році, автоматично не підтверджує факт поважності причин не проживання в такому приміщенні з грудня 2016 року по дату подання нового позову, а саме по 24 травня 2019 року. Більше того, у своєму відзиві на позовну заяву відповідачка визнала, що в кінці літа 2018 року вона дізналася про свою другу вагітність, у зв`язку з чим вони з сином покинули спірну квартиру. Отже, на дату подання даного позову - 24 травня 2019 року, виходячи із доводів самої ОСОБА_2 , відповідачі близько року не проживали у спірному житлі. При цьому причиною не проживання відповідачів у спірному житлі стало виключно волевиявлення відповідачки.
Також представник апелянта зауважує, що обґрунтовуючи свої висновки про вчинення відповідачам перешкод у користуванні спірним житлом, суд першої інстанції зіслався на показання свідка ОСОБА_10 , який нібито пояснив, що він від 7, 8 до 10 разів приходив у спірну квартиру захищати відповідачку від нападів на неї чоловіка, яким є сином позивача, що не відповідає дійсності, оскільки під час допиту ОСОБА_10 заявив, що один раз він був свідком конфліктної ситуації, яка виникла між відповідачкою та сином позивача і такий конфлікт мав місце близько 7-8 років тому (тому така подія не відноситься до предмету спору).
Представник апелянта вважає необґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що позивач не довів перед судом обставину порушення відповідачами його прав. Вказує, що згідно ордеру №66 від 21 травня 1985 року, виданого КЕЧ Івано-Франківського Прикарпатського військового округу, позивач є наймачем квартири АДРЕСА_1 та користується правами і обов`язками, визначеними ЖК УРСР. Відповідачі не є членами сім`ї позивача в розумінні ЖК УРСР. У зв`язку з тим, що у спірній квартирі зареєстровані сторонні особи, позивач змушений сплачувати за них комунальні послуги. Крім того, вказані обставини також створюють перешкоди щодо можливості отримання сім`єю позивача субсидії по оплаті житлово-комунальних послуг.
На думку представника апелянта, суд безпідставно вважав дії позивача такими, що спрямовані на зловживання його правом на звернення до суду, оскільки позовні вимоги ОСОБА_4 ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України. Водночас судом не враховано, що відповідачі протягом декількох років фактично проживають за іншою адресою в будинку, що належить відповідачці на праві приватної власності, при цьому відмовляючись знятись з реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 . Більше того, під час розгляду справи відповідачка вказала, що зареєструвала у спірній квартирі свого новонародженого сина ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з яким у спірну квартиру не вселялась, адже проживає із сім`єю по АДРЕСА_2 . Таким чином, факт реєстрації відповідачів, а також малолітнього сина відповідачки ОСОБА_11 у спірній квартирі призводить до правової невизначеності з приводу подальшого використання спірного житлового приміщення.
З наведених підстав представник апелянта просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи скарги заперечила. Зазначила, що як апеляційний та касаційний суд у справі №344/14111/16-ц, так і Івано-Франківський міський суд у даній справі на підставі фактично встановлених обставин та матеріалів справи обґрунтовано дійшли висновку про те, що її тимчасове не проживання у квартирі АДРЕСА_1 зумовлено неправомірною поведінкою позивача щодо неї та її сина ОСОБА_12 . Дана протиправна поведінка продовжується і надалі, що підтверджується її письмовими зверненнями до ОСОБА_4 про доступ до квартири та зверненням до правоохоронних органів з даного приводу. Враховуючи наведене, ОСОБА_2 просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Відповідач ОСОБА_3 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
В засіданні апеляційного суду апелянт та його представник доводи апеляційної скарги підтримали з наведених у ній мотивів.
Відповідачі доводи апеляційної скарги заперечили з мотивів, наведених ОСОБА_2 у відзиві, вважали рішення суду обґрунтованим та законним. Просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги.
Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що згідно ордеру №66 від 21 травня 1985 року, виданого КЕЧ Івано-Франківського Прикарпатського військового округу, ОСОБА_4 та членам його сім`ї: дружині ОСОБА_5 та синам ОСОБА_6 і ОСОБА_7 надано право на зайняття житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1 (а.с. 6).
Рішенням виконавчого комітету Крихівецької сільської ради №23 від 22 листопада 1996 року вул. Шевченка перейменована на вул. Данила Галицького (а.с. 9).
Згідно довідки Крихівецької сільської ради №603 від 19 квітня 2019 року в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (голова д/г), ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (дружина), ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (невістка) та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (онук) (а.с. 21).
З актів обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 18 жовтня 2018 року №2230 та від 19 квітня 2019 року б/н вбачається, що колишня невістка позивача ОСОБА_2 та онук ОСОБА_9 за адресою реєстрації не проживають, а проживають в с. Старий Лисець Тисменицького району Івано-Франківської області (а.с. 16-17, 19-20).
Наведені обставини підтверджуються листом Департаменту соціальної політики виконкому Івано-Франківської міської ради від 11 травня 2019 року №14/45.20-08/809 та довідкою Старолисецької сільської ради від 15 квітня 2019 року №573, відповідно до якої ОСОБА_2 разом із сином ОСОБА_9 проживають без реєстрації в будинку за адресою: АДРЕСА_2 з 2015 року (а.с. 22).
Домоволодіння по АДРЕСА_2 належить ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі договору дарування від 16 травня 2009 року, укладеного між ОСОБА_13 та ОСОБА_2 , посвідченого державним нотаріусом Тисменицької державної нотаріальної контори Колтун С.В., зареєстрованого в реєстрі за №1680 (а.с. 26, 27, 28-29). 
Таким чином, в даній справі предметом спору є право користування житлом осіб, які понад шість місяців не проживають в спірному житлі.
Спірні правовідносини урегульовуються положеннями глави 2 «Користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду», а саме, статей 71, 72 Житлового кодексу Української РСР.
Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Також жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи.
Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Аналіз статті 71 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що у справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк.
При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Позивачем надано суду письмові докази про не проживання відповідачів з 2015 року в спірній квартирі та їх проживання протягом вказаного періоду в іншому населеному пункті.
Також ці обставини підтверджені в судовому засіданні поясненнями свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_14 .
Як визнали в судовому засіданні відповідачі, з літа 2018 року вони не проживають в спірній квартирі, тимчасово перейшли жити в будинок АДРЕСА_2 , який належить на праві власності відповідачці ОСОБА_2 , тобто в населений пункт, розташований на відстані 7 км від села Крихівці.
Поважність причини не проживання в спірному житлі відповідачка ОСОБА_2 обґрунтувала тим, що будучи вагітною, хотіла уникнути стресів від конфліктної ситуації з колишнім чоловіком – сином позивача. При цьому дала суперечливі пояснення, що в спірній квартирі ніхто не проживає, бо сім`я позивача ОСОБА_4 проживає в с. Лисець.
Відповідач ОСОБА_15 – повнолітній син відповідачки та ОСОБА_6 (сина позивача) пояснив, що разом з мамою перейшов жити в с. Старий Лисець, але має бажання жити в спірному житлі. Батько з ним не спілкується і перешкоджає в проживанні в спірній квартирі, бо скандалить.
Проте, матеріали справи не містять доказів, що син позивача, колишній чоловік ОСОБА_2 – ОСОБА_6 зареєстрований чи проживає в спірній квартирі.
За результатами розгляду апеляційної скарги судом встановлено, що з літа 2018 року, тобто понад шість місяців відповідачі не проживають в квартирі  АДРЕСА_1 без поважних причин. Витрат на утримання спірної квартири не несуть. Відповідачка ОСОБА_2 створила нову сім`ю, перебуває в шлюбі з іншим чоловіком. Від другого шлюбу народила сина ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з яким у спірну квартиру не вселялась, однак зареєструвала його на проживання в спірному житлі. З сім`єю вона проживає по АДРЕСА_2 . 
ЇЇ твердження, що вона не на постійно, а тимчасово перейшла жити в інше житло в іншій місцевості суперечать поняттю сім`я, адже основними ознаками сім`ї є шлюбні зв`язки; зв`язки спорідненості; спільний побут та спільний сімейний бюджет.
Відповідачка ОСОБА_2 не пояснила як вона з сином від першого шлюбу збирається повернутись жити в спірну квартиру, а чоловік з новонародженою дитиною житиме в її будинку.
Таким чином, відповідачі не довели, що в спірній квартирі вони є тимчасово відсутні.
Крім того, відповідачами не надано суду жодного доказу, який би підтверджував фактичне користування ними спірною квартирою, а саме: що у спірній квартирі є кімната, якою вони користуються, адже відповідачка ОСОБА_2 є зовсім чужою людиною для позивача, а відповідач ОСОБА_3 є онуком, який, як сам ствердив, що не підтримує родинних стосунків з дідом чи бабою. Також не підтверджено, що у спірній квартирі є їх речі. Як ствердила відповідачка ОСОБА_2 , в квартирі залишились її меблі, вікна, які вона міняла, проживаючи в квартирі, котел. При цьому, вона не надала доказів, що власником названого майна є вона, що з 2003 року (з часу розлучення з сином позивача) вона ставила питання поділу майна і вказане майно визнано її власністю. 
Відповідач ОСОБА_3 також не вказав які його речі знаходяться в спірній квартирі. 
Також відповідачі не спростували факт відсутності перешкод зі сторони позивача щодо їх вселення та проживання у спірній квартирі.
Відповідачка ОСОБА_2 , як на доказ чинення перешкод в користуванні квартирою, послалась на те, що вона зверталась до позивача з письмовими заявами щоб не чинили їм перешкоди в користуванні квартирою.
Однак, матеріали справи містять одну заяву ОСОБА_16 від 26 квітня 2017 року, в якій вона звернулась до позивача, що має бажання тимчасово з квартири забрати особисті речі, тому просила забезпечити їй доступ до квартири 09 травня 2017 року о 10-00 год., в противному випадку вона буде змушена звернутись до правоохоронних органів та до суду на його неправомірні дії. Доказів, що вона зверталася до правоохоронних органів з цього приводу немає. Крім того, свідок ОСОБА_10 ствердив, що відповідачка два рази приїжджала машиною і вивозила меблі та інше майно з квартири позивача.
Також до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 долучила заяву від 02 червня 2021 року, адресовану ОСОБА_4 , в якій вказала, що враховуючи, що в квартирі знаходяться її та сина речі, просила не чинити їм перешкод та забезпечити доступ до квартири на 09 червня 2021 року о 20-00 год. Тобто вказана заява відповідачкою адресована позивачу вже після прийняття судового рішення і спірного періоду не стосується,
Відповідач ОСОБА_3 не надав суду жодного доказу в який спосіб йому чинились перешкоди в користуванні квартирою, і що з цього приводу він звертався до правоохоронних органів чи суду.
Враховуючи встановлені обставини справи, апеляційний суд дійшов висновку, що позивачем доведено факт відсутності відповідачів понад шість місяців в спірній квартирі, а відповідачі не довели наявність поважних причин відсутності у спірній квартирі понад шість місяців, чи наявність обставин, які б об`єктивно свідчили про те, що позивач чинив їм перешкоди у користуванні квартирою а отже, наявність підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою.
Судом першої інстанції ухвалено оскаржуване рішення без дотримання вимог статті 263 ЦПК України щодо повноти і всебічності з`ясування обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.
Апеляційний суд вважає безпідставним твердження суду першої інстанції, що позивач, як наймач квартири, а не її власник, не довів перед судом обставину порушення відповідачами його прав. Адже, будучи основним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1 , позивач користується правами і обов`язками, визначеними ЖК Української РСР. Відповідачі не є членами сім`ї позивача в розумінні ЖК Української РСР. У зв`язку з тим, що у спірній квартирі зареєстровані сторонні особи, позивач змушений сплачувати за них комунальні послуги та позбавлений можливості отримання субсидії по оплаті житлово-комунальних послуг.
Посилання суду першої інстанції на рішення Івано-Франківського міського суду від 03 березня 2005 року, яким за відповідачкою та її сином визнано право користування квартирою  АДРЕСА_1 та визнано недійсним свідоцтво про право власності на вказану квартиру, яке видане ОСОБА_6 та ОСОБА_4 24 вересня 2002 року, апеляційний суд вважає безпідставним, оскільки зі змісту рішення вбачається, що вказане рішення стосується правовідносин, які мали місце в 2002-2005 роках та не мають відношення до предмету даного спору.
Безпідставним є і посилання суду першої інстанції на рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 15 червня 2017 року, залишене в силі постановою Верховного Суду від 25 червня 2018 року, що вказаними судовими рішеннями встановлено факт перешкоджання відповідачам у користуванні спірним житлом та поважності причин їх не проживання в ньому у 2015 році, адже такий факт автоматично не підтверджує поважність причин не проживання відповідачів в даному приміщенні з літа 2018 року по дату подання нового позову, а саме по 24 травня 2019 року.
З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що оскільки висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному рішенні, не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, що в силу пунктів 3 та 4 частини першої статті 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення, то рішення Івано-Франківського міського суду від 27 квітня 2021 року слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задовольнити.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381- 384, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 – ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Івано-Франківського міського суду від 27 квітня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Позов  ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, задовольнити.
Визнати  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , такими, що втратили право на користування житловим приміщенням – квартирою АДРЕСА_1 .
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча                                                                М.Д. Горейко 
Судді:                                                                        Л.В. Василишин
І.О. Максюта

Повний текст постанови складено 06 вересня 2021 року