ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"23" вересня 2021 р.           Справа№ 910/20279/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Суліма  В.В.
суддів:            Коротун О.М. 
          Ткаченка Б.О. 
 
при секретарі судового засідання : Шевченко Н.А.
за участю представників сторін:
від позивача: Шевченко К.Ю.
від відповідача: Кузнецова Є.М.
розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Атомкомплект"
на рішення Господарського суду міста Києва від 05.04.2021 року (повний текст складено 15.04.2021 року) 
у справі № 910/20279/20 (суддя: Чебикіна С.О.)
за позовом    Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансово-промислова компанія "Атомстройсервіс"
до    Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Атомкомплект"
про    стягнення 26 356 339,98 грн.
                                                   
                                                            Встановив
          Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансово-промислова компанія "Атомстройсервіс" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Атомкомплект" (далі - відповідач) про стягнення з відповідача на користь позивача  23   537   600,00 грн основного боргу, 1487475,33 грн 3% річних та 2029   009,40 грн інфляційних нарахувань (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог). 
                              Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за  договором поставки №53-129-01-18-01552 від 19.09.2018 року.
          Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.04.2021 року позов задоволено повністю. Стягнуто з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Атомкомплект" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансово-промислова компанія "Атомстройсервіс"       23537   600,00    грн       основного боргу,          1   487   475,33 грн 3% річних, 2029 009,40 грн інфляційних втрат    та   405   811,28    грн судового збору.
          Не погодившись з прийнятим рішенням, Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом в особі відокремленого підрозділу "Атомкомплект" звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 05.04.2021 року у даній справі та ухвалити нове рішення,    яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Судові витрати покласти на позивача.
          Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права, зокрема, не застосував до спірних правовідносин правову позицію Великої Палати Верховного Суду викладену у постанові від 18.03.2020 року у справі №902/417/18.
          Так, скаржник зазначив,  що суд мав зменшити розмір нарахованих позивачем санкцій передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.
          Також, скаржник зазначив, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення не врахував критичну ситуацію з фінансуванням Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" та об`єктивною неможливістю  виконати свої зобов`язання  за укладеними договорами.
          Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 910/20279/20 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Коротун О.М., Майданевич А.Г.
          Північний апеляційний господарський суд відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Атомкомплект" на рішення    Господарського суду міста Києва від 05.04.2021    року у справі № 910/20279/20 своєю ухвалою від 28.05.2021 року.
           30.06.2021 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Атомкомплект"    надійшли додаткові пояснення до апеляційної скарги, відповідно до яких, останній, зокрема, зазначив, що судом першої інстанції  при винесенні оскаржуваного рішення не була надана  оцінка розрахунку 3% річних та інфляційних нарахувань, у зв`язку з чим було прийнято рішення, яке порушує майнові права відповідача.   
          Розгляд справи неодноразово відкладався на підставі ст. 216 Господарського процесуального кодексу України.
           10.09.2021 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від позивача     надійшли додаткові пояснення, відповідно до яких, останній, зокрема зазначив, що контррозрахунок штрафних санкцій скаржника є невірним та таким, що не відповідає умовам договору та вимогам закону, проведений без врахування  заяви про збільшення  позовних вимог. 
           20.09.2021 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від скаржника    надійшли додаткові пояснення з контррозрахунком суми штрафних санкцій, відповідно до яких, останній, зокрема зазначив, що розрахунок 3 % річних та інфляційних нарахувань позивача є помилковим. 
          У зв`язку з перебуванням судді Майданевича А.Г., який входить до складу суду, у відпустці, відповідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.09.2021 року, для розгляду апеляційної скарги у даній справі визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Коротун О.М.,Ткаченко Б.О.
          Північний апеляційний господарський суд прийняв до свого провадження апеляційну скаргу Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Атомкомплект" на рішення Господарського суду міста Києва від 05.04.2021 року    у справі №910/20279/20    колегією суддів Північного апеляційного господарського суду у складі:       головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Коротун О.М., Ткаченко Б.О. своєю ухвалою від 22.09.2021 року. 
          Позивач своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не скористався, відзив на апеляційну скаргу не надав, що згідно з ч.3 ст.263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.          
          Представник відповідача 23.09.2021 року в судовому засіданні Північного апеляційного господарського суду підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, а рішення Господарського суду міста Києва від 05.04.2021 року у справі №910/20279/20 скасувати. 
           23.09.2021 року представник позивача  в судовому засіданні Північного апеляційного господарського суду  заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
          Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення  Господарського суду міста Києва  від 05.04.2021 року підлягає зміні в частині 3% річних та судового збору, а апеляційна скарга  Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Атомкомплект"  - частковому  задоволенню, з наступних підстав.
          Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вбачається із матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 19.09.2018 року між Державним підприємством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Атомкомплект" (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансово-промислова компанія "Атомстройсервіс" (постачальник) було укладено договір поставки №53-129-01-18-01552 (далі - договір), відповідно до умов якого постачальник зобов`язався в порядку і на умовах, визначених договором, поставити кондиціонери автономні виробництва АТ "ЗАВОД ЕКВАТОР" (продукція) для потреб ВП "Южно-Українська АЕС" ДП "НАЕК "Енергоатом", а покупець зобов`язався в порядку і на умовах, визначених у договорі, прийняти і оплатити продукцію.
Згідно п. 4.1 договору  покупець сплачує вартість продукції з а ціною,  зазначеною в специфікації, в національній валюті  України шляхом банківського переказу  на поточний рахунок постачальника. 
Відповідно до п. 4.2 договору оплата за поставлену партію продукції згідно специфікації здійснюється протягом 45 робочих днів з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі на поставлену партію продукції.
Покупець  зобов`язаний  своєчасно та в повному обсязі  сплачувати вартість поставленої продукції та приймати поставлену продукцію у відповідності до умов договору (п.п. 6.1, 6.1.1. договору).
Згідно п. 7.1 договору у разу невиконання  або неналежного виконання  своїх зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність, передбачену чинним  законодавством  України та договором. 
Відповідно до п. 10.1. договору останній набирає чинності  з моменту його підписання сторонами і діє по 31.12.2019 року, а в частині  оплати за поставлену продукцію - до повного розрахунку.
Закінчення терміну дії цього договору не звільняє  сторони від відповідальності  за його порушення, яке мало місце  під час дії терміну цього договору, та виконання діючих зобов`язань (п. 10.3 договору).  
Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції,  на виконання умов договору, постачальник поставив покупцю продукцію на загальну суму 33   823   200,00 грн, що підтверджується видатковою накладною №РН-000020 від 12.04.2019 року, актом приймання-передачі ТМЦ від 19.04.2019 року №09-069/3 на суму 8748   000,00 грн, видатковою накладною №РН-000022 від 18.04.2019 року, актом приймання-передачі ТМЦ від 24.04.2019 року №09-072/1 на суму 12   537600,00 грн, видатковою накладною №РН-000023 від 23.04.2019 року, актом приймання-передачі ТМЦ від 06.05.2019 року №09-086 на суму 6   268 800,00 грн, видатковою накладною №РН-000024 від 24.2019 року, актом приймання-передачі ТМЦ від 06.05.2019 року №09-087 на суму 6   268 800,00 грн (наявні в матеріалах справи).  
Тобто, позивач виконав взяті на себе зобов`язання належним чином та поставив відповідачу товар.
Відповідач в свою чергу не виконав зобов`язання з оплати  поставленого товару у строк визначений п.4.2.  договору і на даний час має заборгованість у розмірі 23   537600,00 грн з урахуванням часткової оплати, що не заперечується скаржником.
          Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
          Статтею 627 цього Кодексу визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 
          Згідно ст. 179 Господарського кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема, з правочинів. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Майново-господарські зобов`язання між суб`єктами господарювання виникають на підставі договорів. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.
          Так, укладений між сторонами договір за своїм змістом є договором поставки та є належною правовою підставою для виникнення у сторін взаємних прав та обов`язків, обумовлених цим договором.
          Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
          Згідно зі ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
          Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України  покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
          Один суб`єкт господарського зобов`язання повинен вчинити певну дію на користь іншого суб`єкта, а інший суб`єкт має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку (ст. 173 Господарського кодексу України).
          Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
          Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України закріплено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
          Відповідно до ч. 2   ст. 193 Господарського кодексу України   кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
          Згідно    ст. 599 Цивільного кодексу України   зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
          Згідно    ст. 610 Цивільного кодексу України   порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
          Відповідно до   ст. 612 Цивільного кодексу України   боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.          
Так, матеріали справи не містять, а скаржник не надав, ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів сплати вказаної заборгованості.
З огляду на викладене та враховуючи, що права позивача, за захистом яких він звернувся до суду, порушено відповідачем, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 23537600,00 грн основного боргу.
          Щодо стягнення 3 % річних та інфляційних нарахувань, колегія суддів відзначає наступне.
          Згідно  ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
          Виходячи із положень зазначених норм наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
          Колегія суддів перевіривши розрахунок  3% річних, дійшла висновку, що судом першої інстанції була допущена арифметична помилка при перевірці даного розрахунку, відповідно сума 3% річних, яка підлягає стягненню з відповідача становить  1437   948,38 грн.
Колегія суддів, перевіривши доданий позивачем до позову розрахунок інфляційних втрат, встановила, що розрахунок позивача у повній мірі відповідає чинному законодавству та умовам договору, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат  на суму 2   029   009,40 грн є правомірними і підлягають задоволенню.
          Щодо клопотання відповідача про зменшення розміру нарахованих 3% річних,  колегія суддів відзначає наступне.
          Так,  клопотання про зменшення штрафних санкцій, зокрема, було обґрунтоване  скрутним фінансовим становищем підприємства, наявністю дебіторської заборгованості, відсутність у позивача якихось інших збитків, окрім інфляційних втрат, а також значним  розміром стягнення  інфляційних втрат та 3 % річних.
          Відповідно до ч. 2 ст. 216 Господарського кодексу України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.
          Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; передбачена законом відповідальність виробника (продавця) за недоброякісність продукції застосовується також незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; сплата штрафних санкцій за порушення зобов`язання, а також відшкодування збитків не звільняють правопорушника без згоди другої сторони від виконання прийнятих зобов`язань у натурі; у господарському договорі неприпустимі застереження щодо виключення або обмеження відповідальності виробника (продавця) продукції (ч.  3 ст. 216 Господарського кодексу України).
          Згідно  ч.ч. 1, 2  ст. 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.
          Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.
          Поряд з цим, передбачена ст. 625 Цивільного кодексу України сплата суми боргу за грошовим зобов`язанням з урахуванням трьох процентів річних з простроченої суми та інфляційних втрат здійснюється незалежно від тієї обставини, чи був передбачений договором відповідний захід відповідальності.
          Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору (ст.ст. 612, 625 Цивільного кодексу України).
          При цьому, обсяг такої відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.
          Так,  Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18.03.2020 року по справі № 902/417/18, зокрема зазначила, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Звертаючись з вимогою про стягнення процентів річних та інфляційних за час затримки розрахунку відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, позивач також не повинен доводити розмір дійсних майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат кредитора, пов`язаних із затримкою розрахунку, не має на меті встановлення точного їх розміру.
          Відповідно до ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.
          Як вбачається з матеріалів справи, позивач і відповідач є господарюючими суб`єктами і вони несуть відповідний ризик під час здійснення своєї господарської діяльності. Зменшення (за клопотанням сторони) заявлених штрафних санкцій, які нараховується за неналежне виконання стороною свої зобов`язань кореспондується із обов`язком сторони, до якої така санкція застосовується, довести згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, ст. 233 Господарського кодексу України те, що вона не бажала вчинення таких порушень, що вони були зумовлені винятковими обставинами та не завдали значних збитків контрагенту на підставі належних і допустимих доказів. 
          Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.02.2019 року у справі №910/9765/18.
          При цьому, колегія суддів відзначає, що здійснюючи підприємницьку діяльність, відповідач повинен самостійно нести всі ризики як щодо дотримання норм чинного законодавства України, так і щодо належного виконання добровільно взятих на себе договірних зобов`язань, а також самостійно нести юридичну відповідальність за допущені у своїй діяльності правопорушення. 
          Тобто, укладаючи з позивачем договір постачання, відповідач взяв на себе зобов`язання своєчасно оплачувати вартість поставлених центральних кондиціонерів в розмірі та порядку, що передбачені договором.
          Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги, що сума  3%  річних, нараховані позивачем за несвоєчасне погашення сум заборгованості не є значними чи надмірно великими, виходячи із загальної суми основної заборгованості. 
          З огляду на викладене, колегія суддів не приймає як належне твердження скаржника, що суд першої інстанції  мав всі підстави скористатись правом, наданим ст. 551 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України, та зменшити розмір  3 % річних, що підлягає стягненню  з відповідача на користь позивача. 
          При цьому, колегія суддів  констатує, що аргументи апеляційної скарги про наявність підстав для зменшення розміру заявленої до стягнення пені фактично зводяться до переоцінки доказів у справі, які, на думку колегії суддів, були правильно оцінені судом попередньої інстанції.
Враховуючи вищевикладене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правомірно не вбачав підстав для зменшення розміру заявленої до стягнення 3 % річних, врахувавши інтереси обох сторін, ступінь виконання зобов`язання боржником та причини неналежного виконання, цим самим забезпечивши баланс інтересів сторін.
Водночас колегія суддів відзначає, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення  були враховані правові позиції викладені в постанові Великої Палати Верхового Суду від 18.03.2020 року у справі №902/417/18.
Щодо  клопотання відповідача  про розстрочення виконання судового рішення, а саме: про стягнення заборгованості за судовим рішенням рівними частинами протягом 6 місяців після набрання судовим рішенням законної сили, до 30 числа кожного місяця, колегія суддів відзначає наступне. 
Частиною 1   ст. 331 Господарського процесуального кодексу України   визначено, що за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.
Відповідно до ч. 3 та ч. 4   ст. 331 Господарського процесуального кодексу України,      підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.
Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує:
1) ступінь вини відповідача у виникненні спору;
2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан;
3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.
Вказана норма визначає процесуальну можливість вирішення питань, пов`язаних із проблемами, що виникають під час виконання рішення господарського суду. У процесі виконання рішення ймовірне виникнення обставин, що ускладнюють виконання чи роблять його неможливим.
Відстрочка - це відкладення чи перенесення виконання рішення на новий строк, який визначається господарським судом. Підставою для відстрочки виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом.
Вирішуючи питання про відстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи.
При винесенні ухвали про відстрочку виконання рішення суд бере до уваги не тільки доводи відповідача про те, що виконання судового рішення може привести боржника до стану, який унеможливить здійснення ним господарської діяльності, а й матеріальний інтерес позивача та ступінь вини боржника (відповідача) у виникненні спору, а також той факт, що важке фінансове становище відповідача утворилось внаслідок його власної господарської діяльності, а не в силу якихось об`єктивних, незалежних від відповідача обставин.
Отже, передумовою для надання відстрочки виконання рішення є встановлення виняткових обставин, що ускладнюють чи роблять неможливим його виконання.
Крім того, у зв`язку з тим, що розстрочка/відстрочка продовжує період відновлення порушеного права стягувача, при її наданні, суди в цілях вирішення питання про можливість її надання, а також визначення строку продовження виконання рішення суду, повинні враховувати закріплені в нормах матеріального права, і, перш за все, у Європейській конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, що є частиною національного законодавства, допустимі межі надання розстрочки/відстрочки виконання судового рішення.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що межі виправданої затримки виконання рішення суду залежать, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом. Стосовно системності виконання Європейський суд підкреслює, що присудження грошових коштів не надає пом`якшення у виконавчому провадженні, а отже сама можливість надання розстрочки/відстрочки виконання судового акту повинна носити виключний характер. Обставини, які зумовлюють надання розстрочки/відстрочки виконання рішення суду повинні бути об`єктивними, непереборними, іншими словами - виключними обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення.
Так, у п. 40 рішення від 17.05.2005 року у справі "Чіжов проти України" Суд зазначив, що затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається п. 1 ст. 6 Конвенції. На державі лежить позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як в теорії, так і на практиці.
Із підстав, умов та меж надання розстрочки виконання судового рішення слідує, що безпідставне надання відстрочки чи розстрочки без обґрунтованих на те мотивів, без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим.
Отже, питання щодо надання розстрочення/відстрочення виконання рішення суду повинно вирішуватися господарськими судами із дотриманням балансу інтересів сторін, які приймають участь у справі.
Таким чином, враховуючи, що необхідною умовою задоволення заяви про надання розстрочки/відстрочки виконання рішення суду є з`ясування факту дотримання балансу інтересів сторін, господарські суди повинні досліджувати та оцінювати не тільки доводи боржника, а і заперечення кредитора, зокрема, щодо і його фінансового стану. При цьому, суд повинен врахувати можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення у встановлений строк, але, перш за все, повинен врахувати такі ж наслідки і для стягувача при затримці виконання рішення.
Особа, яка подала заяву про відстрочку виконання рішення, повинна довести наявність обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у даній справі, а також повідомити суд, що така обставина зникне за час на який здійснена відстрочка виконання рішення.
Відповідно до ч. 1   ст. 74 Господарського процесуального кодексу України   кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Господарським процесуальним кодексом України   визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Аналіз наведених у заяві про відстрочку виконання рішення господарського суду мотивів та наданих відповідачем документів, свідчить про те, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтвердили неможливість виконання рішення Господарського суду міста Києва від 05.04.2021 року у справі №910/20279/20 та не доведено суду винятковості обставин, що унеможливлюють виконання даного рішення суду.
Відповідно до   ст. 236 Господарського процесуального кодексу України   судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
          Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України).
          Згідно ч. 1 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є  порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин, колегія суддів Північного апеляційного господарського         суду за результатами перегляду справи в апеляційному порядку, дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково; оскаржуване рішення суду першої інстанції у даній справі змінити  в частині       стягнення  3 % річних та судового збору, в іншій частині  залишити без змін.
          Відповідно до п.2 ч.1, п. 2 ч. 4   ст.129 Господарського процесуального кодексу України   судовий збір покладається, зокрема, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача.
          Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 277 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

                                             ПОСТАНОВИВ:
           1. Апеляційну скаргу    Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Атомкомплект" на рішення Господарського суду міста Києва від 05.04.2021 року у справі № 910/20279/20 задовольнити частково.          
           2. Рішення Господарського суду міста Києва від 05.04.2021 року у справі №910/20279/20 змінити в частині стягнення 3% річних та судового збору, виклавши в цій частині рішення в наступній редакції.
          Стягнути з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (01032, м. Київ, вул. Назарівська, 3, код 24584661) в особі відокремленого підрозділу "Атомкомплект" (01054, м.Київ, вул. І.Франка, 31,          код 26251923) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансово-промислова компанія "Атомстройсервіс"             (03037, м.Київ, вул. Максима Кривоноса, 19-А, код 39292800) 1437   948,38 (один мільйон чотириста тридцять сім тисяч дев`ятсот сорок вісім гривен 38 копійок) 3% річних та         405   040, 23 грн (чотириста п`ять тисяч сорок гривень 23 копійки) судового збору.
          В решті рішення залишити без змін. 
           3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на сторін пропорційно задоволеним позовним вимогам.           
          Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансово-промислова компанія "Атомстройсервіс (03037, м. Київ, вул. Максима Кривоноса, 19-А, код ЄДРПОУ 39292800 ) на користь Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Атомкомплект" (01054, м. Київ, вул. Франка Івана, 31, код ЄДРПОУ 26251923) судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 1156,56 грн (одна тисяча сто п`ятдесят шість гривен 56 копійок).          
           4.   Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва. 
           5.  Матеріали справи №910/20279/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                            В.В. Сулім 

Судді                                                                                О.М. Коротун

                                                                                Б.О. Ткаченко

Дата складення повного тексту 27.09.2021 року.