ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2021 р.	Справа № 520/131/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Калиновського В.А.,
Суддів: Мінаєвої О.М. ,  Кононенко З.О. ,
за участю секретаря судового засідання Ковальчук А.С

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.03.2021, головуючий суддя І інстанції: Сліденко А.В., м. Харків,  по справі № 520/131/21
за позовом            ОСОБА_1      
до          Головного управління ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України                     
про скасування податкового повідомлення - рішення від 07.05.2020 р. №0188889-5606-2033,

ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Харківській області, в якому просив суд:
- визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області від 07.05.2020р. №0188889-5606-2033,  від 07.05.2020 р. №0188891-5606-2033; від 07.05.2020 р. №0188897-5606-2033; від 07.05.2020 р. №0188890-5606-2033.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 19.01.2021 було роз`єднано в окремі провадження об`єднані у позові вимоги. У межах справи №520/131/21 залишено вимогу про скасування податкового повідомлення-рішення від 07.05.2020 р. №0188889-5606-2033 на суму 44133,65 грн.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 03.03.2021 у справі №520/662/21 допущено заміну ГУ ДПС у Харківській області на ГУ ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу ДПС України.
Позов – задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у Харківській області від 07.05.2020р. №0188889-5606-2033 в частині визначення грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у розмірі 39.723,46грн.
Позов у решті вимог – залишено без задоволення.
Відповідач, не погодившись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.03.2021 в частині задоволення позовних вимог та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги стверджує, що з огляду на наявну в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та інформаційних базах ГУ ДПС у Харківській області інформацію щодо належності ОСОБА_1 на праві власності, зокрема, нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1057,6 кв. м., та відсутність відомостей про її функціональне призначення, а також враховуючи невідповідність технічного паспорту на вказане нежитлове приміщення типовій формі, встановленій Інструкцією про порядок технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 №127 (далі – Інструкція №127), контролюючим органом правомірно було відмовлено у перерахунку податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за заявою ОСОБА_1 .
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому він, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. 
Сторони в судове засідання апеляційної інстанції не прибули, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.
Відповідно до  ч.2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених  про дату, час і місце  розгляду справи, не перешкоджає  розгляду  справи.
Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст. 229 КАС України.
Колегія  суддів,  заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали  справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивач є власником низки окремих об`єктів нерухомого майна, зокрема: 1) нежитлової будівлі літери «Б-1» площею 1.057,6 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ; 2) нежитлової будівлі літери «П-1» площею 23,3кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ; 3) нежитлової будівлі літери «А-6» площею 7.310,7кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . 
Відносно цих обставин між учасниками справи відсутній спір за будь-якими критеріями, окрім параметру – функціонального призначення будівлі.
Згідно з наданими до матеріалів справи копіями технічних паспортів перелічені об`єкти не визначені як готельні будівлі, офісні будівлі, торговельні будівлі.
Натомість, нежитлова будівля літери «Б-1» є складською будівлею і складається переважно з приміщення складу; нежитлова будівля літери «А-6» є виробничим будинком і складається переважно із приміщень цехів, майстерень, складів; нежитлова будівля літери «П-1» є будинком охорони комплексу виробничих споруд. 
07.05.2020р. без попереднього проведення будь-яких перевірок та без складання жодних письмових документів контролюючим органом - ГУ ДПС у Харківській області відносно майна позивача (у вигляді нежитлової будівлі літери «Б-1» площею 1.057,6кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ) було прийнято податкове повідомлення-рішення №0188889-5606-2033 про визначення грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2019р. у розмірі 44.133,65грн.
Вважаючи зазначене податкове повідомлення-рішення протиправними, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду. 
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення відповідача є неправомірним та підлягає скасуванню в частині безпідставно визначеного грошового зобов`язання, з огляду на те, що владний суб`єкт у спірних правовідносинах не дотримався вимог ч.2 ст.19 Конституції України, оскільки станом на 01.01.2019 помилково кваліфікував нежитлову власність заявника у якості об`єкту оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за ставкою - 1% мінімальної заробітної плати за 1 кв.м. площі будівлі.
Відмовляючи в частині позовних вимог щодо визначення ставки податку у розмірі 0,1% мінімальної заробітної плати за 1 кв.м. площі будівлі, суд першої інстанції виходив з того, що визнані учасниками справи обставини фізичного існування майна як речі матеріального світу – об`єкту справляння податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки, зумовлюють відсутність легальних підстав для звільнення приватної особи від виконання публічного обов`язку з оплати згаданого податку за ставкою 0,1 відсоток мінімальної заробітної плати за 1 квадратний метр площі будівлі.
Відповідно до ч.1 ст.308  КАС України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, отже, перегляду підлягає рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, з огляду на таке.
Згідно з пп.16.1.4 п.16.1 ст. 16 Податкового кодексу України (далі по тексту - ПК України), платники податків зобов`язані сплачувати податки та збори в строки та в розмірах, встановленим цим Кодексом та законами з питань митної справи, що повністю узгоджується з приписами ст. 19 Конституції України щодо обов`язку кожного сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
За визначенням, наведеним у ст.265 ПК України, податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю.
Відповідно до пп.266.2.1 п.266.2 ст.266 ПК України, об`єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є житлова та нежитлова нерухомість, в тому числі її частка.
Платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості (пп.266.1.1 п.266.1 ст.261 ПК України).
Як встановлено положеннями пп.266.3.1 та 266.3.2 п.266.3 ст.266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.
База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
За змістом п.266.5.1 ст.266 ПК України, ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.
Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (пп.266.6.1 п.266.2 ст.266 ПК України).
Пунктами 14.1.129 та 14.1.129-1 ПК України об`єкти житлової та нежитлової нерухомості розмежовані законодавцем за категоріями і саме у залежності від конкретної категорії об`єкта згідно з рішенням органу місцевого самоврядування застосовується певна ставка податку.
Таким чином, з аналізу наведених норм слідує, що визначення ставки податку, яку слід застосовувати до нерухомого майна, як об`єкту стягнення податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки в порядку ст. 266 ПК України контролюючим органом має здійснюватися на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з обов`язковим урахуванням місця розташування (зональності) та типу чи категорії такого об`єкту нерухомості. 
Так, з наявної в матеріалах справи копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (далі – Державний реєстр речових прав на нерухоме майно) щодо належного ОСОБА_1 на праві приватної власності об`єкту нерухомого майна, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , вбачається, що цей об`єкт є нежитловим приміщенням, літ. «Б-1» (а.с. 16).
Відомості про тип та категорію вказаної будівлі в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні.
Інструментом ідентифікації об`єктів нерухомості в частині їх належності до відповідних типів нерухомого майна є Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, затверджений наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 року № 507 (далі - ДК 018-2000), призначений для використання органами центральної виконавчої влади та всіма суб`єктами господарювання (юридичними фізичними особами) в Україні.
Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 31.01.2018 року у справі № 822/2624/16, ДК 018-2000 використовується для визначення статусу нежитлового приміщення, від якого залежить ставка податку для об`єктів нежитлової нерухомості, яке не зазначено у реєстрі прав на нерухоме майно, але визначено у технічній документації на об`єкт нерухомого майна.
Так, в Розділі І Вступ ДК 018-2000 вказано, що будівлі класифікуються за їх функціональним призначенням. Будівлі, що використовуються або запроектовані для декількох призначень, повинні бути ідентифіковані за однією класифікаційною ознакою відповідно до головного призначення.
Головне призначення повинно бути визначене таким чином:
обчислюється відсоткове співвідношення площ різних за призначенням приміщень будівлі в складі повної загальної площі з віднесенням цих приміщень згідно з їх призначенням чи використанням до відповідного класифікаційного угруповання;
потім будівля класифікується за методом "зверху - вниз". Будівлю спочатку відносять з» розділу (один розряд коду), що охоплює всю чи більшу частку всієї її загальної площі. Далі їх відносять до підрозділу (два розряди коду) - житлові будівлі, нежитлові будівлі за найбільшою питомою вагою площі в цій будівлі;
Наступним кроком визначається група (три розряди коду) за найбільшою часткою всієї загальної площі в межах підрозділу.
Нарешті, вибирається належність будівлі до класу (чотири розряди коду) за найбільшою часткою всієї загальної площі у межах групи.
Отже, враховуючи наведені положення ДК 018-2000, досліджені судом апеляційної інстанції правовстановлюючі документи та технічну документацію, яка міститься в матеріалах справи, відповідно до яких загальна площа приміщень усього по літ. «Б-1», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , складає - 1057,6 кв.м., вказану нежитлову будівлю літ. «Б-1», належну ОСОБА_1 , слід класифікувати як будівлю промислового призначення. 
При цьому слід зауважити, що відповідачем ані до суду першої ані до суду апеляційної інстанції не надано жодного доказу та не наведено обставин, які б спростовували приналежність вказаного об`єкту нерухомості (нежитлової будівлі літери «Б-1»  площею 1057,6 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ) до будь-якого іншого типу, відмінного від наведеного судом.
Як зазначалось вище, ставки податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням міської ради, зокрема.
Так, Додатком 1 до рішенням Харківської міської ради від 22.02.2017 №542/17, станом на 01.01.2019 встановлено такі ставки податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб: 1)   будівлі готельні – 1 відсоток; 2)   будівлі офісні – 1 відсоток; 3)   будівлі торговельні – 1 відсоток; 4)   гаражі – 0,1 відсотка; 5)   виключений; 6)   будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки) – 1 відсоток; 7)  господарські (присадибні) будівлі – 0 відсотків; 8)   інші будівлі – 0,1 відсотка.
Виходячи зі змісту вказаного рішення, ставка податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб у розмірі 1% застосовується до готельних, офісних, торговельних будівель та будівель для публічних виступів. 
При цьому слід зауважити, що будівлі промисловості відсутні у вказаному переліку об`єктів, до яких застосовується така ставка податку (1%).
Разом з цим, як вбачається з матеріалів справи оскаржуване податкове повідомлення-рішення було винесено відповідачем на підставі самостійно визначеного ним грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у розмірі 44 133,65 грн, обрахованого у зв`язку із застосуванням до належного позивачу на праві власності нежитлового приміщення ставки податку у розмірі 1%. 
При цьому, відповідачем не надано жодного доказу віднесення належного ОСОБА_2 нежитлового приміщення до будь-якої з вказаних вище категорій будівель (готельних, офісних, торговельних будівель та будівель для публічних виступів) та ніяким чином не обґрунтовано застосування ним саме такої ставки податку у розмірі 1% до вказаної будівлі.
Посилання апелянта на використання відомостей інформаційних баз ГУ ДПС в Харківській області при формуванні, зокрема, оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, колегія суддів не приймає, оскільки як зазначалось вище, в силу приписів п.п 266.3.2 ПК України, при обчисленні бази оподаткування об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб контролюючим органом використовуються дані Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та відомості, зокрема, документи на право власності платника податків, що в свою чергу свідчить про неможливість використання відповідачем інших, ніж визначені вказаною нормою, джерел такої інформації, в тому числі інформаційних баз ГУ ДПС в Харківській області.
Доводи апелянта про невідображення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей щодо цільового призначення нежитлової будівлі літери «Б-1», розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , чим останній з поміж іншого обґрунтовує правомірність винесення оскаржуваного рішення, не спростовують обов`язку відповідача за відсутності такої інформації, вжити заходів, спрямованих на з`ясування типу (цільового призначення) вказаної будівлі для визначення розміру ставки податку, та не наділяють контролюючий орган правом на власний розсуд, без законного на те обґрунтування, визначати будь-яку ставку податку.
Неприйнятними є і доводи скаржника щодо невідповідності наданого позивачем технічного паспорту на вказане нежитлове приміщення типовій формі, затвердженій Інструкцією №127, що стало підставою для відмови у перерахунку податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за заявою позивача, оскільки такі обставини, в силу наведених вище норм податкового законодавства, які регулюють спірні відносини, не можуть бути підставою для визначення контролюючим органом ставки податку, зокрема, у розмірі 1%, без законного на те підґрунтя.
Будь-яких інших доказів на підтвердження наявності підстав для застосування при визначенні ставки податку до об`єкту нерухомого майна (належного позивачу нежитлового приміщення) у розмірі 1% контролюючим органом ані до суду першої ані до суду апеляційної інстанції не надано.
Згідно із   статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У справі "Новік проти України" (18.12.2008) Суд зробив висновок, що "надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Вимога "якості закону" у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції означає, що закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля".
У справі "Щокін проти України" Суд дійшов висновку про порушення прав заявника, гарантованих статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, по-перше, в зв`язку з тим, що відповідне національне законодавство не було чітким і узгодженим, та, відповідно, не відповідало вимозі "якості" закону і не забезпечувало адекватність захисту від свавільного втручання у майнові права заявника; по-друге, національними органами не була дотримана вимога законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника - платника податку, коли у його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування.
Колегія суддів вважає, що у відповідача були відсутні будь-які підстави при обчисленні податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки застосовувати ставку у розмірі 1%, враховуючи відсутність у встановлених законодавством джерелах відомостей, необхідних для ідентифікації, зокрема, типу відповідного об`єкта нерухомості, що є обов`язком в даному випадку.
Тобто, податковий орган, отримавши від законодавця вичерпний перелік відомостей та джерел їх отримання, необхідних для правильного визначення ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, позбавлений можливості визначати розмір такої ставки на власний розсуд. В даному випадку, визначивши ставку податку до належного позивачу нерухомого майна у розмірі 1% без належного на те обґрунтування та законних підстав, податковий орган допустив фактично свавільне втручання у майнові права позивача.
Колегія суддів зазначає, що положення статті 4 ПК України  закріплюють низку принципів, які повинні застосовуватися як на стадії встановлення податків, їх основних елементів, при внесенні змін до окремих елементів податку, так і на стадії застосування норм, якими визначений обов`язок сплати податку. Серед принципів, проголошених у вказаній нормі, є, зокрема, презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу (підпункт   4.1.4. пункту   4.1. статті   4 Податкового кодексу України).
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 05.11.2018 року у справі № 822/2687/17.
Верховний Суд в даному рішенні прийшов до висновку, що вирішення спору у цій справі на користь платника податків обумовлено як прогалиною у нормативному регулюванні вказаних правовідносин, так і положеннями податкового принципу презумпції правомірності платника податків.
Згідно із ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
В силу ч. 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Однак, відповідач правомірності свого рішення належним чином не довів.
З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів вважає, що відповідач при прийнятті оскаржуваного податкового повідомлення-рішення 07.05.2020р. № 01888889-5606-2033 в частині визначення грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у розмірі 39 723,46 грн (44.133,65 грн - 4.410,19 грн як добуток арифметичної дії множення 1.057,6 кв. м. * 4,17 грн.), діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Податковим кодексом України, без дотримання вимог ч.2 ст.2 КАС України, отже, наявні підстави для скасування зазначеного податкового повідомлення-рішення в цій частині.
На підставі викладеного судова колегія, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.03.2021 року по справі  №520/131/21 в частині задоволення позовних вимог прийнято з дотриманням норм чинного процесуального та матеріального права і підстав для його скасування не виявлено.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.03.2021 по справі                        № 520/131/21 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України. 

Головуючий суддя 		В.А. Калиновський	
Судді	   	О.М. Мінаєва    З.О. Кононенко   	
Повний текст постанови складено  19.08.2021 року