Постанова 
Іменем України 
06 липня 2021 року
м. Київ
справа № 327/253/20
провадження № 51-1629км21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                            ОСОБА_1 ,
суддів                                                         ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання          ОСОБА_4 ,
прокурора                                               ОСОБА_5 ,
захисника                                                 ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
засудженого                                           ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),
розглянув у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020080000000232 від 12 червня 2020 року, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця 
та жителя АДРЕСА_1 , такого, що судимості не мав,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України,
за касаційною скаргою заступника керівника Запорізької обласної прокуратури 
на вирок Запорізького апеляційного суду від 13 січня 2021 року.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Розівського районного суду Запорізької області від 17 серпня 
2020 року засуджено ОСОБА_7  за ч. 3 ст. 286 КК України і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
На підставі ст. 75 КК України  ОСОБА_7  звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки.
Вирішено питання про речові докази та процесуальні витрати у кримінальному провадженні.
Запорізький апеляційний суд 13 січня 2021 року скасував згаданий вирок районного суду в частині призначеного покарання та ухвалив новий вирок, 
яким призначив ОСОБА_7 покарання за ч. 3 ст. 286 КК України 
із застосуванням ст. 69 цього Кодексу у виді позбавлення волі на строк 3 роки 
6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 
3 роки. В іншій частині вирок суду залишив без зміни.
Згідно з вироком суду ОСОБА_7  визнано винуватим у тому, що він 
12 червня 2020 року приблизно о 02:30, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем «Daewoo Nехіа», державний номерний знак 
НОМЕР_1 , на відстані 855 м від с. Зоря Розівського району Запорізької області 
в напрямку с. Святотроїцьке цього ж району, порушуючи вимоги п. «а» п. 2.9 та 
п. 10.1 Правил дорожнього руху, після проїзду закруглення автодороги вправо змінив напрямок свого руху вліво, виїхав на ліве за ходом свого руху узбіччя, 
де здійснив наїзд на дерево. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажири автомобіля  під керуванням ОСОБА_7 , а саме ОСОБА_8 та 
ОСОБА_9 , загинули на місці події.
Вимоги касаційної скарги, узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій засудженого, порушує питання про скасування вироку апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість. Зазначає, 
що суд апеляційної інстанції безпідставно застосував під час призначення 
ОСОБА_7 покарання положення ст. 69 КК України, пославшись на ті ж обставини, якими суд першої інстанції обґрунтував призначення мінімального строку покарання, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України. При цьому суд апеляційної інстанції не врахував у достатній мірі того, що ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення в стані алкогольного сп`яніння, в результаті  чого не впорався з керуванням транспортним засобом, що привело до смерті 
двох осіб. Наголошує, що суд апеляційної інстанції, частково задовольнивши апеляційну скаргу сторони обвинувачення та ухваливши новий вирок у частині призначеного покарання, всупереч вимогам процесуального закону не мотивував належним чином прийнятого рішення. 
На касаційну скаргу прокурора захисник ОСОБА_10 та потерпілі 
ОСОБА_11 , ОСОБА_12 і ОСОБА_13 подали заперечення, в яких, наводячи відповідні аргументи, стверджують про безпідставність заявлених вимог і просять залишити скаргу без задоволення, а оскаржене судове рішення – 
без зміни.
Позиції учасників судового провадження
Під час касаційного розгляду прокурор, висловивши свої доводи, підтримала касаційну скаргу сторони обвинувачення та просила її задовольнити.
Засуджений та його захисник, кожен окремо, заперечили проти задоволення касаційної скарги прокурора та просили вирок апеляційного суду залишити 
без зміни.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень є лише істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
Висновки суду про доведеність винуватості  ОСОБА_7  та правильність кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 286 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи прокурора про безпідставне застосування положень ст. 69 КК України та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість колегія суддів вважає обґрунтованими.
Згідно з положеннями ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок у разі необхідності застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення, необхідності застосувати більш суворе покарання, а також у разі скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції або ж у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання. Вирок суду апеляційної інстанції повинен відповідати загальним вимогам 
до вироків. 
Відповідно до статей 50, 65 КК України при призначенні покарання суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, 
яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
Статтею 69 КК України передбачено, що за наявності кількох обставин, 
які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, 
крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.
Указаних вимог кримінального процесуального закону суд апеляційної інстанції 
не виконав.
Суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 покарання, врахував характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного, який характеризується позитивно, має визначене і постійне місце проживання, офіційно працевлаштований, одружений, має на утриманні двох малолітніх дітей, раніше не судимий, на обліку в нарколога чи психіатра не перебуває, є учасником бойових дій та брав безпосередню участь 
в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції в Донецькій та Луганських областях, є членом громадської організації «Спілка учасників бойових дій Донеччини», а також суд урахував його задовільний стан здоров`я.
Крім того, судузяв до уваги обтяжуючу покарання обставину – вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння та обставини, 
що пом`якшують покарання, якими визнав щире каяття й активне сприяння розкриттю злочину.
З урахуванням викладеного, враховуючи дані про особу ОСОБА_7 , який уцілому за матеріалами справи характеризується позитивно, його сімейний, майновий стан і стан здоров`я, зваживши на його ставлення до вчиненого, його щире каяття, відсутність у потерпілих претензій матеріального та морального характеру, а також 
їх позиції щодо призначення покарання, суд вважав за можливе призначити винному  покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах, передбачених ч. 3 ст. 286 КК України, з позбавленням права керувати транспортними засобами, яке буде необхідним і достатнім для виправлення засудженого і попередження нових злочинів.
Разом із тим, зваживши на наведене, а також усі обставини справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про можливість виправлення ОСОБА_7 без ізоляції 
від суспільства й на підставі ст. 75 КК України звільнив його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки.
При цьому суд не вбачав підстав для призначення   ОСОБА_7 більш 
м`якого покарання, ніж передбачено законом за вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення, про що зазначив в ухваленому рішенні.  
Не погоджуючись із указаним рішенням, прокурор оскаржив його до апеляційного суду, вважаючи, що відсутні будь-які підстави для застосування при призначенні покарання ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України. В обґрунтування своєї позиції прокурор посилався на те, що судом першої інстанції не було в достатній мірі враховано тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення та його наслідків – смерті двох осіб. Крім того, як наголошував прокурор, кримінальне правопорушення засуджений вчинив у стані алкогольного сп`яніння, що свідчить про його суспільну небезпеку і неможливість призначення покарання, не пов`язаного з реальним позбавленням волі. Зазначав прокурор і 
про те, що суд першої інстанції всупереч вимогам кримінального закону звільнив винного від відбування як основного, так і додаткового покарання, що є неприпустимим.
Апеляційний суд, переглянувши вирок суду першої інстанції за апеляційною скаргою прокурора, визнав слушними наведені в ній доводи про безпідставне звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням на підставі 
ст. 75 КК України, скасував зазначене рішення в частині призначеного покарання та ухвалив новий вирок.
При цьому суд апеляційної інстанції, пославшись на сукупність обставин, 
що пом`якшують покарання (а саме те, що ОСОБА_7 повністю визнав свою вину і сприяв органам досудового розслідування і суду у встановленні обставин справи; на його утриманні перебуває двоє малолітніх дітей; потерпілі категорично заперечували проти призначення обвинуваченому реального покарання у виді позбавлення волі й наполягали на залишенні вироку суду 
без змін; обвинувачений відшкодував потерпілим витрати на поховання загиблих і встановлення їм надгробного пам`ятника; обвинувачений продовжує надавати потерпілим допомогу після вчинення ним злочину), визнав їх такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а тому 
з урахуванням даних про особу винного, який раніше до кримінальної відповідальності не притягався, за місцем роботи і проживання характеризується виключно позитивно, добровольцем брав участь в антитерористичній операції 
на Сході України, є учасником бойових дій, на обліках у психіатра і нарколога 
не перебуває, призначив ОСОБА_7 основне покарання на підставі 
ст. 69 КК України, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 3 
ст. 286 цього Кодексу. 
Частина 1 ст. 69 КК України надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, 
що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним у законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 ст. 66 КК України; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, 
ці обставини чи сукупність обставин мають перебувати в причинному зв`язку 
з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.
Під час визначення поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд повинен виходити із системного тлумачення 
статей 66 та 69 КК України, згідно з якими підстави, що дають суду повноваження вийти за межі мінімального покарання, встановленого законом, мають перебувати у зв`язку з метою злочину, роллю, яку виконувала особа, визнана винуватою 
у вчиненні кримінального правопорушення, її поведінкою під час його вчинення, іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та особу винного. Суд, застосовуючи положення ст. 69 КК України при призначенні покарання, зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що його пом`якшують, 
а й обґрунтувати, яким чином такі обставини істотно знизили чи мали би знизити ступінь тяжкості вчиненого злочину.
Разом із тим апеляційний суд, застосовуючи положення ст. 69 КК України, 
не зазначив, яким чином наведені обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, який у стані алкогольного сп`яніння сів за кермо транспортного засобу, що є джерелом підвищеної небезпеки, внаслідок чого не впорався з керуванням транспортним засобом та допустив непоправні наслідки у вигляді смерті двох осіб.
З огляду на наведене у зв`язку з неправильним застосуванням апеляційним судом закону України про кримінальну відповідальність, а саме положень ст. 69 КК України, та невідповідністю призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість рішення цього суду не можна вважати законним та обґрунтованим, тому воно підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого суд повинен урахувати наведене в цій постанові, перевірити всі доводи, викладені в поданій апеляційній скарзі прокурора, після чого ухвалити законне й  обґрунтоване судове рішення відповідно до вимог процесуального та матеріального законів.
Беручи до уваги усталену практику Європейського суду з прав людини у справі (зокрема рішення «Едуард Шабалін проти Росії» від 16 жовтня 2014 року) 
про неприпустимість тримання особи під вартою без судового рішення та 
у контексті даного кримінального провадження, не вирішуючи наперед питання про винуватість чи невинуватість ОСОБА_7 , з метою попередження ризику його переховування від суду, оскільки він не може не усвідомлювати імовірність повторного визнання його вини за висунутим йому обвинуваченням 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, ураховуючи особливості касаційного розгляду, передбачені главою 32 КПК України, та обмежені можливості щодо повноцінного розгляду і  вирішення цього питання в межах процедури касаційного перегляду, Верховний Суд вважає 
за необхідне залишити ОСОБА_7 під вартою на строк, мінімально необхідний для вирішення вказаного питання судом апеляційної інстанції, який 
у будь-якому разі не може перевищувати 60 днів. 
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу заступника керівника Запорізької обласної прокуратури задовольнити.
Вирок Запорізького апеляційного суду від 13 січня 2021 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
ОСОБА_7 залишити під вартою до вирішення судом апеляційної інстанції питання щодо обрання йому запобіжного заходу, але не більш ніж на 60 днів.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню 
не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                    ОСОБА_2                            ОСОБА_3