Дата документу 22.07.2021 Справа № 330/83/21

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
22 липня 2021 року
м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 330/83/21
Провадження № 22-ц/807/2117/21

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Кримської О.М. (суддя-доповідач),
суддів: Дашковської А.В., Кочеткової І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 09 квітня 2021 року в складі судді Федорець С.В. у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
В обґрунтування позову зазначало, що відповідно до укладеного договору № DNH4KP92940123 від 27 січня 2006 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 4165,18 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08% річних на суму залишку заборгованості.
Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між ним і Банком Договір, про що свідчить підпис Відповідача у заяві.
Відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 17 листопада 2020 року має заборгованість у розмірі 105 707, 24 грн., яка складається з: 32,62 грн. – заборгованість за кредитом; 21 029, 17 грн. – заборгованість за відсотками за користування кредитом; 84 645, 45 грн. – пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання.
Ураховуючи викладене, АТ КБ «ПриватБанк» просить суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором № DNH4KP92940123 від 27 січня 2006 року станом на 17 листопада 2020 року у розмірі 105 707, 24 грн., яка складається з: 32,62 грн. – заборгованість за кредитом; 21 029, 17 грн. – заборгованість за відсотками за користування кредитом; 84 645, 45 грн. – пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання; а також судові витрати у розмірі 2102, 00 грн.

Рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 09 квітня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення заборгованості за тілом кредиту, оскільки позичальник повинен повернути суму фактично отриманих кредитних коштів, що узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. Також суд дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення відсотків за кредитом, оскільки у заяві позичальника була обумовлена відсоткова ставка 2,09% в місяць.

Від відповідача відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ч. 1  ст. 368 ЦПК України  справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України  апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: малозначні справи; що виникають з трудових правовідносин;  про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.
Згідно із  ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Ураховуючи зазначене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив з того, що позивачем не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, не надано відповідних документів на підтвердження руху коштів по картковому рахунку відповідача, отримання відповідачем коштів від банку та внесення сум для погашення заборгованості за кредитним договором.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що 27 січня 2006 року ОСОБА_1 підписала Заяву № DNH4KP92940123, відповідно до умов якої отримала кредит у суму 4 165, 20 грн. строком на 24 місяці по 25 січня 2008 року включно, зі сплатою відсотків за його користування у розмірі 2,09% в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту. Погашення заборгованості здійснюється щомісяця, за який приймається період з 10 по 17 число кожного місяця позичальник повинен надати банку грошові кошти у розмірі 223, 20 грн. (а.с. 9).
До заяви позивач додав Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) (а.с. 10-13).
Відповідно до наданого банком розрахунку, розмір заборгованості ОСОБА_1 за договором № DNH4KP92940123 від 27 січня 2006 року станом на 17 листопада 2020 року становить 105 707, 24 грн., яка складається з: 32,62 грн. – заборгованість за кредитом; 21 029, 17 грн. – заборгованість за відсотками за користування кредитом; 84 645, 45 грн. – пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання(а.с. 6-8).

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 "Позика. Кредит. Банківський вклад" ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

В позовній заяві банк просить стягнути з відповідача заборгованість за тілом кредиту в розмірі 32,62 грн.

Так, доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджується Переліком типових документів, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 578/5 від 12 квітня 2012 року.

Інформація, що міститься в прийнятих для обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. Регістри синтетичного та аналітичного обліку ведуться на паперових носіях або в електронній формі. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа (паперового або електронного).

Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Згідно з п. 4.1.-4.3 Положення операції, які здійснюють банки, мають бути належним чином задокументовані. Підставою для відображення операцій за балансовими та/або позабалансовими рахунками бухгалтерського обліку є первинні документи. Первинні документи мають бути складені під час здійснення операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення в паперовій та/або в електронній формі

Банк обов`язково має складати на паперових та/або електронних носіях такі регістри, як, зокрема, особові рахунки та виписки з них. Виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту (п. 57, п. 59, п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75).

Отже, виписка по картковому рахунку є належним доказом заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами.

Проте, позивачем а ні в суді першої інстанції, а ні в суді апеляційної інстанції не надано виписку по особовому рахунку відповідача, яка підтвердила б рух грошових коштів, наявність або відсутність заборгованості, та з якої суд мав би встановити розмір заборгованості в разі її наявності.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
На підставі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з процесуальним законодавством сторони мають певні права та обов`язки, реалізація яких, як правило, залежить від самих учасників процесу.

Надання доказів на підтвердження доводів і обставин, на які позивач посилається як на підставу свої вимог, є обов`язком саме позивача,   і їх ненадання є неналежним виконання процесуальних прав та свідчить про те, що позивач не вчиняє активних дій для доведення обґрунтованості своїх вимог перед судом.

Стандарти доказування не передбачають обов`язку суду вважити доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Звертаючись до суду, банк у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не долучив до позовної заяви виписку по особовому рахунку та не зазначав про докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою із поважних причин. 

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Отже, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заборгованості за тілом кредитного договору DNH4KP92940123 від 27 січня 2006 року в розмірі 32, 62 грн.

Суд не може стверджувати про наявність заборгованості за кредитним договором лише на підставі розрахунку, складеного позивачем.

Ураховуючи, відсутність в матеріалах справи належних та допустимих доказів на підтвердження руху коштів за особовим рахунком, а також заборгованості за тілом кредиту, вимоги про стягнення відсотків за користування кредитом та пені є необґрунтованими.

Крім того, апеляційний суд, проаналізувавши розрахунок заборгованості, наданий позивачем, встановив, що банком нараховуються проценти та пеня поза межами строку кредитування.

Так, згідно з умовами кредитного договору строк кредитування становить по 25 січня 2008 року.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Вказане узгоджується висновками висловленими у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. 
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

У постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що право кредитодавця нараховувати обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року в справі № 640/7146/16-ц.
У частині четвертій статті 263 ЦПК України вказано про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Проте, як вбачається із розрахунку заборгованість за кредитним договором, банком нараховуються відсотки та пеня після закінчення строку кредитного договору (25 січня 2008 року).

Ураховуючи викладене, нарахування банком відсотків та пені поза межами строку кредитування також свідчить про необґрунтованість позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитом та пені за період з 26 січня 2008 року по 17 листопада 2020 року.

Крім того, зважаючи на те, що з розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається, що кошти, внесені відповідачем на погашення заборгованості після закінчення строку кредитного договору, зараховувались банком в рахунок погашення заборгованості за відсотками, які нараховані поза межами строку кредитування, відсутні підстави стверджувати про наявність заборгованості за відсотками та пенею, нарахованими до закінчення строку договору, та взагалі за тілом кредиту.

Таким чином, апеляційний суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, перевіривши доводи апеляційної скарги, вважає, що суд першої інстанції правильно дійшов висновку про відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, у зв`язку з чим позов задоволенню не підлягає.

Доводи апеляційної скарги про те, що позичальник повинен повернути суму фактично отриманих кредитних коштів, що узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки заборгованість за фактично отриманими кредитними коштами повинна бути підтверджена відповідними доказами.

Отже, висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, законними та обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставами для його скасування, тому апеляційну скаргу у відповідності до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 09 квітня 2021 року в цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Повний текст постанови складено 22 липня 2021 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

І.В. Кочеткова